Välkommen till Puls CD-arkiv
Hur många plus fick Oasis, David Bowie och JustD?
I Puls stora arkiv hittar du alla CD som våra recensenter skrivit om sedan den 1 september 1995 - från A till Ö.
Komplett med plusbetyg och, i några fall, minus.
Klicka på rätt begynnelsebokstav här nedan och du hittar snabbt ner till den recension du söker.
|
![](bilder/5plus.gif)
Mästerligt!
|
![](bilder/4plus.gif)
Mycket bra
|
![](bilder/3plus.gif)
Bra
|
![](bilder/2plus.gif)
Godkänt
|
![](bilder/1plus.gif)
Dåligt
|
![](bilder/minus.gif)
Uselt!
|
A
B
C
D
E
F
G
H
I
J
K
L
M
N
O
P
Q
R
S
T
UV
XYZÅÄÖ
M
MACHINE HEAD: The more things change... (Roadrunner/Edelpitch)
Jag börjar känna mig tjatig. Klichéer som Den som väntar på något gott väntar aldrig för länge har redan passat in på flera av årets efterlängtade plattor, och nu släpps ännu en.
Titeln till trots har Machine Head inte ändrat sig, bara utvecklats. I grund och botten är låtarna mognare och mer vågade varianter av hur det lät på förstlingsförsöket. Utan att
Oaklandkvintetten gett avkall på tyngd eller snabbhet är melodierna starkare, och ibland skiner vidare musikaliska influenser igenom. Texterna rör sig runt samma teman som förut, och sångaren och basisten Robb Flynn låter lika ilsken och frustrerad över livet och situationen i samhället. Inledande Ten ton hammer är till exempel alldeles utmärkt öronnöje om man av någon anledning är arg.
Burn my eyes var en kanonplatta, och när The more things change... har fått mogna lite till gillar jag säkert den lika mycket. Till dess nöjer jag mig med att säga att även uppföljaren har årstopplistekvalitet.
Bella Stenberg
ASHLEY MACISAAC: Hi™how are you today? (A&M)
Punkslamrig gaelisk rock med speedad, kiltklädd fiolspelare. Det är skruvat och smått hysteriskt och bör kollas upp av alla med förkärlek för keltiska prylar. Men inte särdeles originellt. Oyster Band är bara en av flera grupper som gjort den här skivan förut.
Anders Hvidfeldt
BUICK MACKANE: The pawn shop years (Ryko/MNW)
På egen hand gör gamle Rank And File-sångaren Alejandro Escovedo lågmäld, intim folkpop. Men han ville tydligen få utlopp för sina elektriska böjelser också och bildade därför Buick MacKane. Som på The pawn shop years gör robust, småskränig och ofta melodiös gitarrock av ganska typiskt Slash-märke. Inget uppseendeväckande, men habilt och trevligt.
Per Bjurman
MADONNA: Something to remember (Maverick)
Madonna köper sig tid i väntan på nästa nyproduktion och släpper en balladsamling, spetsad med några nya spår.
Inget ont i det - om man älskar ballader.
Den idealiska Madonna-CD:n är ändå en platta med en väl avvägd mix av danslåtar, soulig pop och sötsliskiga ballader. Här får man uteslutande den sistnämnda varan och då vill det till att det är klass på materialet.
I fallet Madonna behöver vi (förstås) inte oroa oss. Har man fet plånbok och råd att hålla sig med bara de dyraste och bästa musikerna så låter det, för det mesta, storslaget och utan anmärkning.
"Something to rememember" ett säkert köp, för alla balladtorskar.
Anders Hvidfeldt
MAKAVELI/THE DON KILLUMINATI: The 7 day theory (Death Row/MCA)
Frågan är hur fräscht det är av skivbolaget att släppa skivan men nu är den utgiven och här är recensionen:
Makaveli är alltså den nyligen mördade lille token Tupacs testamente. Han deklarerar i sin sista intervju att han inte inte idoliserar den här killen Machiavelli (1500-talsfilosof). Jag idoliserar det sättet att tänka där man gör vad som helst för att nå sitt mål.
Och så porträtterar han sig själv hängande som Jesus på korset på
omslaget.
Tupac Shakur var som ingen annan rapartist extremt produktiv, när han sköts i september låg dubbelalbumet All eyez on me som släpptes i april i år fortfarande högt på listortna.
Tyvärr verkar det som att allt är ett smärre kaos på Death Row idag, storhetsvansinne råder på bekostnad av musikaliteten som Dre tog med sig när han drog.
Kvar lever bara paranoia och Tupacs sista skrik om vilka som vardumma
mot honom.
Han förtjänade bättre.
Anna Björkman
CLAES MALMBERG UNION: Rastlös exrebell (Union records)
Säga vad man vill om Claes Malmberg, men enkelspårig är han inte.
Ena stunden sitter han i Måndagsklubben på Femman och vältrar sig i logementhumor med Lennie Norman.
Nästa agerar han i seriösa teaterpjäser.
Och här kommer plötsligt en skiva, på vilken göteborgaren tolkar sånger av såna som LeMarc, Plura Jonsson och - framförallt - Dylan.
Det skulle kunna tyda på en bred och sammansatt talang. Men tyvärr är det snarare ett utslag av brist på självkritik. Uppträda och spela pajas kan han kanske, men inte sjunga. Mannen låter som en jagad Ronny Jönsson, även i de mest "känslosamma" ögonblicken.
Per Bjurman
YNGWIE MALMSTEEN: Inspiration (MNW)
Jag har aldrig känt till att Yngwie Malmsteen kan sjunga, men efter att ha hört hans strålande version av Hendrix "Manic Depression" inser jag att han är chockerande bra. Yngwie har massor av sug och rock n´roll i rösten och nygamle sångaren Mark Boals låter jönsig i jämförelse.
Jag förstår inte varför han envisas med att ha med skolade, trista sångare när han gör det mycket bättre själv.
Trots att detta är en coverplatta där han hyllar gamla band som Deep Purple, Kansas och Rush sätter han sin omisskännliga Yngwieprägel på låtarna.
Dynamiken i "Child in time" slaktas helt av Yngwies snabba, frygiska skalspel. Men, vid ett par tillfällen, som i "Demons Eye" håller han fingrarna i styr och man anar en blueskänsla.
Det är den känslan man vill ha mer av.
Annika Sundbaum-Melin
MANBREAK: Come and see (One Little Indian/Virgin)
Arga, politiska Liverpool-rockare som trots många ord och rätt snygg Stephen Hague-produktion inte förmår säga speciellt mycket alls. Korsa Manic Street Preachers med Blaggers ITA (om någon minns dem), plocka bort de bästa melodierna och några liter adrenalin, peta in nån halvhyfsad John Lennon-blinkning och ni har Manbreak. Det är upp till er att avgöra om ni behöver det. (97/08/15)
Håkan Steen
MANHOLE: All is not well (Noise)
Sällan har en feminist skrikit ut sin vrede över samhällets orättvisor likaövertygande som Tairre B. Rapmetall med inslag av såväl hardcore som hårdrock. Massor av sväng och massor av nyanserat hat i välskrivna texter. En sångerska som inte bara är skitsnygg, hon är äckligt bra också. Köp!
Annika Sundbaum-Melin
MANIC STREET PREACHERS: Everything must go (Epic/Sony).
Först och främst: Manic Street Preachers är ett överskattat band.
Förutom genombrottssingeln, den utsökta punkpopkanonaden "Motown junk", är det inte mycket i dessa Blackwood-söners katalog som står i paritet med de unisona hyllningar som kantat deras karriär.
I min bok har de aldrig varit mer än ett halvhyggligt popband i solkig glamkostym med en en olycklig förkärlek för storvulna stadiumrockgester. Lyssna på "Revol" från förra albumet, tämligen mediokra "The holy bible", så hör ni precis vad jag menar.
Sedan den plattan släpptes har vi sett gitarristen och centralfiguren Richey James försvinna spårlöst, vilket förstås hissat upp bandet ytterligare i aktning, enligt klassisk rockmytsmall.
Med viss rätt, visar det sig paradoxalt nog. "Everything must go" är nämligen Manics största stund hittills.
Och det är, lika paradoxalt, i mycket Richeys förtjänst. Han har varit med och skrivit tre av de starkaste låtarna. Framförallt märks vackra "Small black flowers that grow in the sky", där James Dean Bradfield sjunger kanske mer övertygande än någonsin.
Samtidigt skulle många spår mycket väl kunna handla om Richey. Som "Everything must go", en majestätisk poplåt med smakfulla stråkar. Eller "Further away", som blandar en snärtig melodi med en text om ånger och saknad på ett sätt som det slår gnistor om.
Manic Street Preachers har tvingats mogna. Och vunnit på det. Det är snyggare, skarpare, roligare.
Om det inte varit så ont om riktigt starka låtar skulle jag faktiskt överväga att skriva om inledningen.
Håkan Steen
BILLY MANN: Billy Mann (DV8/Polygram)
Ännu en fläckfri produkt från den amerikanska radiopopfabriken, avdelningen "Känsliga singer/songwriters". Någon som såg honom värma upp för Sting köper kanske ett exemplar. Och Stefan Andersson lär redan sitta hemma och plocka ut låtarna. Vi andra sover tryggt vidare.
Håkan Steen
MAN... OR ASTRO MAN?: Experiment zero (One Louder).
De är från rymden (fast egentligen Alabama), kallar sig sånt som Star Crunch och Coco the Electric Monkey Wizard och kan på sitt fjärde album närmast liknas vid ett skramligt collegeband som försöker spela Dick Dale-låtar i ett rum fyllt av dataspel. Instrumental gitarrmusik, alltså, men med den larmgaranti som ingår när producenten heter Steve Albini. Kul en stund, framförallt i David Byrnes "Televison man", men rätt tradigt i ett helt album. Kan dock tänka mig att desa fyra virrpanor är underhållande live. Kolla själva om ni har vägarna förbi Göteborg den 30 maj.
Håkan Steen
MANOWAR: Louder than hell (Geffen/MCA)
"Louder Than Hell" är ingen klassiker, och Manowar låter inte lika bra (men musikaliskt likt sig) som på den gamla goda tiden, men det är ändå inte så pjåkigt. Tar man bara muskelkillarna med en nypa salt och lite humor samt hoppar över de pompösa balladerna, så är den här plattan en riktigt underhållande bekantskap.
Bella Stenberg
MANSUN: Attack of the grey lantern (EMI)
Segflummig stadiumpop i grungekläder garnerad med små antydningar till dansbeats. Är sugen på att skriva att Mansuns only love song är Mansuns enda dugliga låt över huvudtaget, men de har faktiskt She makes my nose bleed också. Sedan är det dock tvärstopp. Att engelsmännen hetsar upp det här i toppen på försäljningslistan säger en hel del om dagsformen för brittisk pop.
Håkan Steen
KEE MARCELLO: Shine on (CNR)
Gitarristen Kee Marcello har gjort en del utflykter under årens lopp i olika musikaliska sfärer, men här verkar han ha hamnat rätt.
Visst, liksom Joey Tempest har han närmat sig Tom Petty-rocken, men det svänger bra, och jag hade faktiskt inte en aning om att han sjöng så här bra. Vilsamt tillbakalutad poprock, med sköna harmonier och Svante Henrysons njutbara bas och cello i bakgrunden.
Kan man gissa att "Shine on" och "The river of Karma" blir små hits? Skona oss dock från "La Liason", den är för lättköpt.
Annika Sundbam-Melin
MARILLION: Made again (EMI)
Efter att Fish lämnade Marillion förvandlades bandet till ett yngre Genesis. Ungefär. Fast sämre.
Här dokumenteras Marillion i alla fall otroligt ambitiöst på tre CD. Tre liveinspelningar, först 1991, sedan 1994 och 1995. Varje gång/år inspelat den 29 september.
Resultatet är hyggligt, men väl tilltaget för oss som inte direkt får gåshud av Steve Hogarths lena stämma.
Ronny Olovsson
MARILYN MANSON: Antichrist Superstar (MCA)
Marilyn Mansons andra riktiga platta flyger mest förbi i ett skränigt industriflimmer. Den lever inte upp till förväntningarna, och för att få någon behålling alls av kvintettens underliga och småbizarra musik krävs full koncentration. Den som lyckas tvinga sig till sådan inlevelse kan dock hitta små guldklimpar i metallplätering.
Bella Stenberg
MARION: This World and Body (London/Polygram)
Ett arenaband utan arena.
Ungefär så beskrev jag Marion efter ett haussat framträdande i Teaterladan i Hultsfred i somras.
Den bilden bekräftas tyvärr på detta debutalbum.
De unga britterna har knappt hunnit få skäggväxt, men låter redan som de vill rädda
sydamerikanska regnskogar dagarna i ända.
Särskilt pompös är sångaren Jaimie Harding, ett slags fjunig Bono med gester större än kontinenter.
Då hjälper det föga att en och annan melodi träffar rätt.
Per Bjurman
BOB MARLEY: Soul almighty - the formative years vol. 1 (JAD/MNW Ilr) Digitalt restaurerade och tillfixade inspelningar från 1967-68 med reggaens största stjärna. Man kan självklart ha invändningar mot tillvägagångssättet. Originalbanden lät förstås inte så här bra. En CD som mest hör hemma fansens skivhyllor. Andra skaffar förslagsvis en riktig Marley-samling i stället.
Anders Hvidfeldt
AMANDA MARSHALL: Amanda Marshall (Sony)
Mmm…inte illa alls. Amanda kommer från Kanada, har en av rockens trumklippor, Mellencamp-mannen Kenny Aronoff ,bakom sig , men viktigast - 23-åringen kan sjunga. Hör "Birmingham" och "Fall from grace" får ni se.
Anders Hvidfeldt
THE MARSHES Fledgling (Bitzcore/Birdnest)
Ett av de mer aptitliga amerikanska punkpopband jag hört det senaste hålvåret. Marshes, vars medlemmar tidigare figurerat i bl.a Dag Nasty och Down By Law, är i besittning av just de element konkurrenterna så ofta saknar: Svärta och vassa melodislingor.
Per Bjurman
BILLIE RAY MARTIN: Deadline for my memories (Magnet)
Och, ärligt talat, "deadline" för mitt tålamod. Tyska som låter som en sämre variant av Annie Lennox segar sig igenom smetballader, technoplopp, country (allt på engelska) och avslutar med "Ich glaube nicht" på hemspråket. Ruggigt.
Anders Hvidfeldt
JOHN MARTYN: Live (Permanent)
Gudomlig gitarrist, suverän sångare och lidelsefull låtmakare söker publik. Martyn har varit igång i åratal, utan att få nåt genombrott att tala om. Här gör han återigen finfin reklam för sig själv - på scen i London (från 1990...varför släpps detta nu?) med Dave Gilmour som gäst. Ge karln en chans, han är värd det!
Anders Hvidfeldt
JOHN MARTYN: And. (Go! Discs)
Engelsk veteran som aldrig gjort nåt riktigt uselt. Martyn är en superb sångare med en småloj, mässande röst, inte olik Van Morrison. Musiken bygger på jazziga grooves och svävar fram, med knapp styrfart. Bedövande vacker och läcker.
Vännen Phil Collins backar upp, som många gånger förr, på trummor och sång. Missa inte!
Anders Hvidfeldt
RICHARD MARX: Flesh and bone (Capitol)
Richard Marx är inte alls oäven på att snickra till små radiovänliga poprefränger. Men någon borde beordra honom att välta den plastiga 80-talsproduktionen överbord. Den här typen av sockerspröd, rosa romantik krängs bäst på TV-shop numera. (97/05/02)
Ronny Olovsson
MARY BEATS JANE: Locust (MVG)
I Dogrelish och Corrosion låter svenska Mary Beats Jane riktigt elaka. Men hur de än river i strängar och stämband lyckas de inte ruska av sig det faktum att de är en ganska syrefattig kopia på Alice in Chains eller möjligen Stone Temple Pilots.
Trots att det bitvis finns fog för ord som ös, röj och gung slutar det med trist, segt och tröttsamt. Helt enkelt för att bandet sneglar lite för mycket västerut.
Att de sedan har den goda (?) smaken att pryda sitt omslag med en hundpenis förstärker bara intrycket. Jane borde slå tillbaka.
Ronny Olovsson
KAREN MATHESON: The dreaming sea (Survival)
Ett fynd för Enya-fans. Skönsjungande Karen Matheson gör ljuva ballader både på engelska och gaeliska. Vackert och stämningsfullt, ibland med en popig refräng. En fridfull njutning.
Jens Peterson
GLEN MATLOCK: Who's he think he is when he's at home? (CreationSony)
Bedrövligt ointressant soloskiva med loser-Glen, basisten som sparkades ur Sex Pistols men inte tvekar att medverka i den dubiösa återföreningen. Han har återskapat ett helt autentiskt -77-sound, men inte lyckats skriva en enda hållbar låt. Vad menar Creation med att ge ut sån smörja?
Per Bjurman
MATS/MORGAN: The music or the money (UAE)
Att ta sig igenom en dubbel-cd av trummisen Morgan Ågren och keyboardisten Mats Öberg kräver en del av lyssnaren. Mats har förvisso ansträngt sig en smula för att åtminstone närma sig det kommersiella och hans cd är också den mest lättillgängliga, Mats imponerar också som sångare och en rekommendation är att värma upp med just hans cd.
Morgans cd är betydligt flummigare. Han förvaltar sitt arv som den extremt skicklige trummisen som lirat med Frank Zappa. Morgans småsjuka instrumentalanfall är intressanta, men riktar sig till en smal grupp av lyssnare, och till och med den skaran får nog anstränga sig, ty här finns ingen möjlighet att hämta andan. De vildsinta, annorlunda tonerna slåss om varje sekund på cd:n. Kul, men MYCKET krävande. (97/09/12)
Annika Sundbaum-Melin
DAG MATTSON: Don´t force the level (Four leaf)
En skicklig gitarrist som skapat ett instrumentalt album. Olika genrer finns representerade, funk, samba, blues, men i grunden är det fushion framfört av mycket duktiga musiker. Det hade dock inte skadat med sång på fler än en låt, när man lyssnar på den här typen av musik är det lätt att det blir lite tråkigt med bara instrument, saxofonisten Jerker Lindström jobbar dock hårt för att uppväga det.
Annika Sundbaum-Melin
MAXWELL: Maxwell's urban hang suite (Columbia/ Sony)
22-årige Maxwell från New York har själv skrivit och producerat alla låtarna på denna debutplatta, med assistans av legendariske funkgitarristen Wah-Wah-Watson och två kollaboratörer till Sade och Marvin Gaye. Resultatet är en lyckad hybrid av 80-talets jazzfunkfusion och klassisk 70-talssoul, något i stil med hur Michael Jackson skulle ha låtit om han mognat till en artist med mera soul än trendkänsla.
Anette Masui
MAYADOME: Paranormal activity (Shrapnel/Roadrunner)
Proggresiv hårdrock är knappast vad man ska ägna sig åt om man vill nu kommersiella framgångar, desto me intressant då med människor som spelar vad de vill. Uppsalagänget Mayadome gör det dessutom bra och sångaren sliter verkligen för att träga igenom kompet men det fungerar inte hela vägen. Musiken borde bättre ha anpssats till sångarens förmåga, nu låter det, trots intressanta kompositioner en smula tunt.
Annika Sundbaum-Melin
JOHN MAYALL & THE BLUESBREAKERS: Blues for the lost days (Silvertone)
Bluesfarfar från England fyller 64 år i höst men stretar envist vidare, precis som sina svarta amerikanska bluesbröder. Det gör han rätt i.
Musiken svänger bitvis så smått, trivsamt men utan taggar. Den som söker riktiga sensationer får leta på annat håll. Mayall har trots allt sin storhetstid bakom sig.
Anders Hvidfeldt
CURTIS MAYFIELD, ARETHA FRANKLIN M-Fl: Dead Presidents (Capitol/EMI)
Ännu ett ambitiöst och begåvat soundtrack från Hollywood, den här gången packat med gammal klassisk soul.
Bland de fjorton spåren finns sånt som Sly & The Family Stones "If You Want Me To Stay", Curtis Mayfields "If There's a Hell Below", O'Jays "Love Train" och den store Al Greens "Tierd of Being Alone".
Inget är nytt och inget särskilt svårkomligt, men alltihop håller onekligen mördande hög klass.
Per Bjurman
MAYOMI: I am (Sidelake).
DeDe och Robyn. Och Mayomi. Den svenska dansmusiken fortsätter vaska fram nya röster. Nya ansikten.
Mayomi var tidigare 50 procent av duon Sistas of Soul, nu är hon solo. Och i dansanta hiten "The best a man can get" är hon en groovy dansdrottning, precis hur läcker som helst. Men som album sviktar "I am" stundtals betänkligt på grund av skralt låtmaterial. Trots smakfulla "Steppin out" och gatusmarta "How can I get by".
Ronny Olovsson
MAYTE: Child of the sun (NPG Records)
The girl soon known as Princess… Ja, Prince tjej alltså. 21-åriga Mayte. Dansare i hans kompband New Power Generation. Naturligtvis har Prince skrivit låtarna. Körat. Spelat.
Det blir dansant, tufft, rytmiskt, fartigt…
Prince ligger som bekant i fejd med sitt skivbolag Warner i USA. De låter inte stjärnan släppa skivor i den snabba takt han vill. Nu löser han den låsningen med att ge ut tre skivor i år.
En egen - "The golden experience".
En med kompbandet New Power Generation - "Exodus".
En med Mayte - "Child of the sun".
Smart.
Utropstecken för läckra "If I love you tonight", Prince-duetten "However much you want" och "The most beautiful boy in the world" (som väl får ses som ett direkt svar på Prince lovsång till Mayte i originalet "The most beautiful girl in the world").
Ronny Olovsson
MAZARINE STREET: The beast of (Fine tone recordings)
Jag blev rätt imponerad när jag i somras såg de här unga göteborgarna lira snäll glitterpop på Emmabodafestivalen. Men jag blir ännu mer imponerad när de nu skivdebuterar med en bunt råa, brötiga, Stooges-färgade smällkarameller.
Ebbot från gamla Union Carbid återfinns i tacklistan. Det är ingen tillfällighet.
Mycket lovande.
Per Bjurman
MAZZY STAR: Among my swan (Capitol)
Hope Sandoval gör en meditativ, beslöjad pop någonstans i diset kring Stina Nordenstam. Musik som dåsar, sträcker på sig lättjefullt och kurar ihop sig framför brasan. Munspel, akustisk gitarr och enkla sånger om svek och ensamhet.
Ett perfekt soundtrack till senhöstens grå eftermiddagar.
Ronny Olovsson
MCALMONT & BUTLER: The sound of McAlmont & Butler (Hut/Virgin)
Bernard Butler är förmodligen en av Storbritaniens tre mest begåvade och egensinniga popartister.
Tyvärr tycks han inte vara särskilt intresserad av att låta världen få veta det. Så fort strålkastarna riktas mot honom flyr han.
Först lämnade han Suede, precis när gruppen börjat stegra mot stjärnhimlen (sen fick Brett Anderson stå där, med sin begränsade talang).
Och nu har han spräckt det oerhört lovande samarbetet med utsökte soulsångaren David McAlmont - efter två singlar.
Duons debutalbum, det som skulle välta hela världen, kommer alltså aldrig. I stället får vi detta, en samling med singlarna, B-sidorna och en ny historia kallad "The Right Thing".
Låter inte så skoj, kanske. Men "The Sound of..." känns faktiskt angelägen. Dels är det ju så få som hunnit upptäck McAlmont & Butler, dels accenturerar albumformatet materialets höga klass. Det finns ögonblick då Butler med mästerlig precision flätar samman Bowies poparv med både Spector och Motown. Inledande "Yes" är till exempel en ren sensation.
Jag törs knappt föreställa mig vad M&B kunnat urätta om de fortsatt några år.
Per Bjurman
PAUL McCARTNEY: Flaming pie (EMI)
Makalöst är ordet.
Paul McCartney kan snart fira 40-årsjubileum som låtskrivare. För 30 år sedan var han och John Lennon på god väg att sätta punkt för Beatles-eran, åren då vår tids största popmusik skapades.
Så länge, länge sen...
Vem som helst i den situationen hade lagt gitarren på hyllan för länge sedan och njutit av en välförtjänt poppensionärstillvaro. Men inte McCartney.
Oförtrutet och med samma gnista som förr fortsätter han i stället att göra det han behärskar intill fulländning - skriva låt efter låt med ljuva melodier och glada refränger.
Vi gamla Beatles-uvar noterar förstås förtjust att här finns den första låten någonsin som McCartney skrivit med Ringo Starr (Really love you) - med Paul på Hofner-bas och Jeff Lynne på gitarr. Förtjusande treackordsblues.
Titelspåret, ännu en bluesstompande sak med envetet piano, minner också om svunna Beatles-tider.
För att inte tala om Beautiful night, med pampigt stråk- och blåsarr och överraskande tempostegring i slutet. En av skivans största ögonblick.
Annat, som Heaven on a sunday, är fridfullare. En sval, meditativ melodi som bara glider fram, med gitarrspel av sonen James.
Hör också hur elegant McCartney tvinnar ihop Souvenir, rhythm & blues med stänk av Beatles - och gråt en skvätt till Little willow, som McCartney skrev morgonen efter en nära väns död.
Flaming pie är ett fantastiskt album från en av popens legender. Missa inte. (97/05/02)
Anders Hvidfeldt
DELBERT McCLINTON: Victim of life's circumstances/Genuine cowhide (Raven)
Det var inte alldeles lätt att hitta rätt vinjett till den här recensionen - och jag vet fortfarande inte om jag lyckats.
Gamle Texas-hjälten Delbert McClinton blandar blues, rock, country, soul, sydstatssväng och rockabilly - och får till en alldeles egen enchilada.
Men han låter alltid själfull så jag drog till med Soul.
På den här utgåvan har pålitliga Raven samlat den makalöse sångarens två första plattor, Victim of life's circumstances från 1975 och Genuine cowhide från 1976, på en CD - och plussat på med fyra spår från den tredje, ruskigt svåråtkomliga Love rustler.
Alltihop är mer eller mindra suveränt, både de de egna kompositionerna från debuten och de covers som dominerar uppföljaren. En sång som Pledging my love borde man inte kunna ge sig på, Johnny Ace klassiska mördarversion borde ta död på alla andra tolkningar, men den nu 57-årige Delbert hittar en egen, näringsrik ingång. Detsamma gäller i James Browns Please please please. Och i Fats Dominos Blue monday.
Esset i leken, eller lekarna, är dock egna balladen Special love song. Så fullödiga sånger skriver bara riktiga mästare.
Per Bjurman
MC EIHT: Death threatz (Epic/Sony)
Västkustrapparen MC Eiht är bland de bättre man kan höra i gangsta-genren. Korthugget småstöddig gör han sin egen pryl, stick i stäv med mera insmickrande kollegor. Bristen på säljande smör kan dock få spåren att kännas torftiga ibland, som på denna femte platta, där låtarnas likhet adderar till charmlösheten.
Anette Masui
KATE & ANNA McGARRIGLE: Matapedia (Hannibal/MNW)
De kanadensiska systrarna (minns ni "Complainte pour St. Catherine"?) har passerat 50-strecket, men fortsätter oförtrutet att charma oss med sina varma, melodiska sånger. Inget för rockfansen. Men högst rekommendabel lyssning för alla som gillar passionerad musik.
Anders Hvidfeldt
MARIA McKEE: Life Is Sweet (Geffen)
När jag hörde henne första gången Lone Justice blev jag lite kär. Sedan dess har jag alltid varit lite mjuk i hjärtat för Maria.
Mycket har hänt musikaliskt sedan den där första lyssningen.
Det hörs med all önskvärd tydlighet på "Life Is Sweet". Fortfarande är det samma innerliga sång, men den musikaliska dräkten är en helt annan.
Här tar McKee oss till Bowie-land (inledningen med "Scarlover", "This Perfect Dress" och "Absolutely Barking Stars" ekar kraftigt av klassisk Bowie), här möter stråkar bångstyriga hardcoregitarrer. Här har den leende countrypopen bytts mot mer introvert snillepop.
Ljusår från hiten "Show Me Heaven" från 1990 trevar McKee sig nu vidare. Söker. På egen hand. Med egen musik, egna texter.
Ibland blir resultatet naket, skört och gripande som i titelspåret "Life Is Sweet" (som snyggt glider över i "Afterlife"), men ibland också ett experimenterande utan skarpt fokus.
Slutsats: Maria McKee är fortfarande bättre än sina låtar.
Ronny Olovsson
LOREENA McKENNITT: The book of secrets (Wea)
Fyra miljoner exemplar har sålts av den här kanadensiskans två tidigare album och det, om något, bevisar väl att det finns ett behov av hennes dimmiga, höstlika pop med keltiska förtecken.
Genren är inte ny. Mike Oldfields syrra Sally är bara en av många som vävt vackra melodier på samma vis. Norsk-irländska Secret Garden gjorde det så framgångsrikt häromåret att det ledde till seger i schlager-EM. På Irland finns många, i Sverige sorgligt okända, artister som också gör sirlig pop med keltiska melodier i botten.
Men Loreena behärskar genren bättre än de flesta.
På The book of secrets, inspelad i Peter Gabriels Real World-studio, får hon hjälp av ärrade musiker som basisten Danny Thompson och slagverkaren Manu Katché.
Resultat: vilsam, avstressande och sinnlig folkpop för trötta öron. (97/10/10)
Anders Hvidfeldt
SARAH McLACHLAN: Surfacing (Arista)
Sarah, snart 30 år, är mega i hemlandet Kanada, stor i USA - och har förutsättningar att slå även i Europa. Musiken är pop åt ambienthållet med luftiga arrangemang. Stundtals är Sarah lite av reserv-Kate Bush. Men hon visar upp vassa taggar också och gästspelar på Alanis Morissettes planhalva.
Surfacing sitter inte efter en lyssning. Men har mer djup än det mesta, bara den ges tid.
En perfekt höstplatta. (97/09/12)
Anders Hvidfeldt
GRANT MCLENNAN: In your bright ray (Beggars banquet/MNW ILR)
Parallellt med den tillfälliga (?) återföreningen av Go-Betweens frestar Grant McLennan även med ett nytt album i eget namn. Och har ni följt och uppskattat denne australiensiske popsnickrare tidigare blir ni knappast besvikna. McLennan skulpterar sina gitarrslingor med största omsorg och garnerar med lyrik att sjunka långt in i. De få svackorna täcks snyggt av svarta pärlor som All them pretty angels och Down here. (97/08/08)
Håkan Steen
MC LYTE: Bad as I wanna b (Elektra/WEA)
Man blir så glad ibland när gammal får vara äldst.
Säg nån som kan sluta gapa "B-boy, I've been looking for your ass since a quarter past" när MC Lyte (med Xscape) fått hamra i ditt öra hela våren och sommaren i gigantiska hiten "Keep on, keepin". Legendariska Lyte är numera i händerna på unge demonproducenten Jermaine Dupri, kanske inte mest känd för att vara finessernas mästare, men vi vill ändå tacka honom för att vi får fortsätta loving the Lyte (kanske inte heller hon finessernas mästarinna men sitt sedvanliga frejdiga jag).
Anna Björkman
JAMES McMURTRY: It had to happen (Sugar hill/MNW)
Morsning, Mellencamp. Här kör din gamle skyddsling om dig så det visslar om det. Saktmodiga It had to happen har allt den gamla stjärnans alster från den senaste tioårsperioden saknat. Löd, skönhet, själ, värme och ett knippe riktigt gedigna sånger. Inledande Paris, med McMurtry som ett slags Lou Reed med cowboyhatt vid mikrofonen, är snudd på mästerlig. (97/07/04)
Per Bjurman
IAN MCNABB: Merseybeast (Island)
Jag brydde mig inte så värst mycket om Ian McNabbs band Icicle Works och hans två första soloalbum har också passerat obemärkt förbi.
Men det är helt klart dags för omvärdering av den här sångaren och låtskrivaren från Liverpool. Hans mångsidighet är imponerande.
När McNabb vill svänger han ihop halvakustisk charmig pop med sommarvarma gitarrklanger - men han det händer också att volymen vrids upp farligt nära gränsen till hårdrock.
Men det är i de mer nedtonade låtarna som McNabbs låtskrivartalang demonstreras tydligast. Och "Merseybeast" (bra titel!) är definitivt värd att kolla in.
Anders Hvidfeldt
LUTRICIA McNEAL: My side of town (Warner)
Rösten från RobnRaz-hitsen Clubhopping och In command på egen hand. Och - jodå - det är fortfarande kraft i rösten, även om musiken på solodebuten till större delen har ett mer varsamt anslag.
Lutricias tolkning av Barbie Bentons 70-talshit Aint that just the way har redan nått singellistans topp och här finns fler spår med samma kvalitéer. Lättsam och dansant 90-talssoul (med stänk av jungle och hiphop) som inbjuder till annat än dans kring granen. Snyggt hopkommet, lättfångade refränger och styv sång.
Jodå, Lutricia har ambitioner.
- I wanna go to Washington, I wanna meet the president, ryar hon i Washington.
Nåja. Det kanske är att ta i en smula.
Ronny Olovsson
MC SOLAAR: Paradisiaque (Polydor/Polygram)
MC Solaar fortsätter i gammal god stil, till synes opåverkad av den franska dansmusikvågen, trots att han fortfarande har med sig sin vapendragare, funkgurun Phillippe Zdar som producent. Ännu lite mer tillbakalutat, ännu lite coolare har han blivit sen sist. Men annars gör han inte någon stor sak av sin återkomst. Och även om Paradisiaque inte innehåller någon ny Bouge de la eller Nouveau western lär han knappast göra någon besviken heller. (97/09/19)
Benjamin Mandre
MEATLOAF: Welcome To The Neighbourhood (Virgin)
Jag har en lista över världens vidrigaste och mest avskyvärda saker. Den ser ut så här:
Brynäs, Lars Tobisson, mörkt öl, eurodisco, söndagsstängda bankomater, Phil Collins och vägkrogar.
Sen kommer ingenting.
Sen kommer ingenting.
Sen kommer ingenting. Sen kommer storslagna ballader med Meatloaf.
"Welcome To The Neighbourhood&" är full av sådana.
Per Bjurman
EDDIE MEDUZA: Harley Davidson (M)
Gamle raggarkungen lever. Det är "pink Cadillac", "c'mon everybody" och andra rockkliche'er som staplas på hög i småtrevliga rockabillybagateller.
Ett besvärande faktum är att flera spår låter dansband. Det var väl inte meningen?
De tokroliga inslagen som förr om åren gjorde Eddie till kultfigur är dessutom borta.
Titelspåret och "I'm Not Gonna Fight" räddar ett plus.
Ronny Olovsson
ME & MY COUSIN: International (Priority/Virgin)
Duon Fred Fonk och R&B blandar hiphop och funk och försöker vara förmer än sina rappande kollegor. Och visst lyckas de: de är mer odrägliga, mer obegåvade och har fler urkassa låtar på sitt album än de flesta andra västkustband.
Anette Masui
MEGA CITY FOUR: Soulscraper (Fire/MNW). Indierock. Murrig, omeldodisk indierock kretsande kring gitarrslingor som stelnade sommaren 1992.
Tråkigare än så här kan det knappast bli.
Per Bjurman
MEGADETH: Cryptic writings (EMI)
Jag gillar Dave Mustaines mörka texter, plattan är nästan genomgående en uppgörelse med människans fåfänga försök att ägna sig åt livslång kärlek (anar man en skilsmässa i det Mustainska hemmet?) och å andra sidan andra självdestruktiva företeelser som narkotika, något som ju också Dave har en klar inblick i.
I lied just a little when I need you sjunger han i Almost honey. God help me please, on my knees, betrayed by lust, we lied to each other so much i Almost honest. I've seen the man use the needle, the needle use the man, om mannen som dog av en överdos.
Musikaliskt är inte den här plattan lika grym som den förra, men helhetsintrycket är ändå starkt. (97/06/20)
Annika Sundbaum-Melin
MEJA: Meja (Epic/Sony)
Legacy of Sounds pigga sångerska goes solo med en bunt småtrevliga, poppiga soulnummer i lättviktsklassen. Styrkan är de livsbejakande melodierna, svagheten de utstuderat banala texterna.
Per Bjurman
MEKON: Welcome to Tackletown (Wall of Sound)
Wall of Sound verkar inte göra sig särskilt stora åthävor nuförtiden. Det mesta som rullar ut ur denna brittiska trendfabrik har genomgått ungefär samma behandling i fråga om såväl mixning som produktion. Mekon är inget undantag. Samma gamla bombastiska hip hop-beats och samplingar varvas med dub och funk. I och för sig är allt mycket kompetent behandlat, men ack så tröttande i längden. (97/05/16)
Benjamin Mandre
JOHN MELLENCAMP: Mr Happy go lucky (Mercury)
Mellencamps fenomenala svit av enkla och starka rockalbum under 80-talet ("American fool", "Uh-huh", "Scarecrow" och "The lonesome jubilee") tillhör de mest spelade skivorna i min samling. Därför svider det när jag tvingas konstaterar att Mellencamp 1996 lämnar mig i det närmaste oberörd.
"Mr Happy go lucky" rymmer en samling kraftlösa och ihåliga sånger. I arrangemangen söker Mellencamp efter nya grepp, utan att lyckas. "Emotional love" är ett totalhaveri, bland många tveksamheter där småtrevliga "Jerry" framstår som i det närmaste genial.
Ett tillfälligt snedsteg, hoppas jag.
Ronny Olovsson
MELONY: Statisfiction (Soap/MNW)
Gitarrpop av ganska typisk svensk indiesort, självfallet utgiven av Soap.
Låter så lagom upphetsande, va?
Men gossarna i Melony har ett temperament som lyfter dem över det ordinära. Det är lite blod i framförandet. Lite nerv och märg.
Den dag låtarna genomgående håller lika hög klass som inledande "Wearing shades on rainy days" - en brottarhit - blir de riktigt farliga.
Per Bjurman
MEMENTO MORI: La danse macabre
(Black Mark/House Of Kicks)
Magin är försvunnen. Buhu, snyft. Den tycks ha gått förlorad med den specielle sångaren Messiah Marcolin och den lika specielle trummisen/låtskrivaren Snowy Shaw. Ny sångare är Kristian Andre'n (ex-Tad Morose) som utan att nå upp till företrädarens pondus ändå gör ett hyfsat jobb. Musikaliskt är det mer power metal och mindre doom. Det komplicerade men fascinerande gitarrspelet finns kvar, men faktum kvarstår; Memento Moris tredje platta är deras tråkigaste. Och den mest lättviktiga.
Bella Stenberg
MENACE CLAN: Da hood (Rap-A-Lot/Virgin)
Bara namnet, som kan översättas till "Livsfarliga Gänget", signalerar töntvarning. De debuterande Los Angeles-rapparna skrämmer lyssnarna med att de är "pissed off bad niggas", skramlar hotfullt med vapnen och samplar pistolskott så det står härliga till.
Omoget, obegåvat och ointressant för alla utom pojkarna själva.
Anette Masui
MEN OF VIZION: Personal (Epic/Sony)
Fem skönsjungande svarta män från Brooklyn, New York, hörs på denna debutplatta, som producerats av bandets duktige ledsångare, Prathan "Spanky" Williams, och välkände hitmakaren Teddy Riley.
Ämnet är kärlek och kvinnans lov sjungs med en inlevelse som borde får den mest manshatande feminist att vekna...
Anette Masui
MENSWEAR: Nuisance (Laurel)
I den nya brittiska popvågen som gett oss gnistrande stjärnor som Oasis får Menswear stå för medelmåttigheten. För det bitvis innehållslösa poserandet. För det omotiverade upphaussandet.
För Menswear är inget underverk. Inget Blur. Inget Oasis. Inte ens ett Supergrass. Eller Cast.
I mina öron faller det här besvärande platt. Trots att gossarna använt alla de rätta ingredienserna.
Ronny Olovsson
THE MEN THEY COULDN'T HANG: Never born to follow (Demon/MNW)
Jag minns några hyggliga ögonblick av arg, taggig rock med irländsk folktouch i mitten av åttiotalet. Men det här är ju generande tandlöst. Till och med Pogues utan Shane MacGowan har mer bett.
Per Bjurman
MERCYFUL FATE: Into the Unknown (Metal Blade/House of Kicks)
Som ett välbekant eko från uppväxten låter Mercyful Fates femte fullängdare. De första lyssningarna känns allt väl, men de här tongångarna är långt ifrån okända, till och med så välkända att man tröttnar efter ett tag. Visst finns det kul delar, som sjörövarhistorien med den Pippi Långstrump-inspirerade titeln àFifteen Men (And A Bottle Of Rum), men lika bra som på åttiotalet blir det aldrig igen.
Bella Stenberg
THE MERRYMAKERS: No sleep 'til famous (CNR)
Jätteduktigt Pite-band som vill - och kan ! - låta precis hur som helst. De förvandlar sig till Byrds, Beatles och Queen, 60-talsreferenserna duggar tätt men de grejar också cool coctailjazz. Melodisk, vässad pop à la Squeeze rakt igenom. Men aningen splittrat. Vad vill Merrymakers - egentligen?
Anders Hvidfeldt
METALLICA: Load (Polygram)
Jag är förälskad igen.
Metallica har inte svikit.
"Load" är såväl en logisk fortsättning på det fem år gamla svarta albumet som något oväntat. Det är nästan omöjligt att jämföra den med något metallgiganterna gjort tidigare. De här männen är inte samma pojkar som gjorde de första fyra plattorna, eller de nästan sjukliga perfektionisterna som gjorde den förra.
Bakom omslaget, titulerat "Blood and Semen", samsas influenser från country, blues och svängig rock med det vanliga Metallicasoundet. Men låt er inte avskräckas. Även om influenserna är tydligare och helt andra än tidigare får de aldrig ta över helt. Metallica står starka i förgrunden, men de har vågat vidga sitt musikaliska perspektiv. Både smärtan och skämtlynnet har bevarats. Samtidigt är "Load" - årets bästa platta hittills - något av det tyngsta bandet gjort. Det som saknas i hastighet tas igen i tyngd. James Hetfields röst har mognat som ett årgångsvin, och blir bättre för varje platta.
Inledande "Ain't My Bitch", en given hit, plattans tyngsta och snabbaste låt, knockar "Enter Sandman" vilken dag som helst. Den enda balladen "Mama Said", en kommande hitsingel, är mer country än något annat. "The Outlaw Torn" fascinerar i över nio minuter. De 14 låtarna känns som gamla vänner efter bara några få genomlyssningar.
Det finns klagomål. Avsaknaden av de karaktäristiskt flyhänta Kirk Hammett-solona. Avsaknaden av tryckta texter. Framför allt det. Hetfields texter har alltid varit en viktig del av musiken. Slutligen bilderna. Stylade bilder på Metallica. Det är inte dem, helt enkelt.
Men musikaliskt har den här kolossen inte ruckat på sin integritet en tum.
Jag njuter. Sommaren är räddad.
Bella Stenberg
METAL MOLLY: Surgery for zebra (Silvertone/Virgin)
Belgisk grungepop med lätt tokrolig framtoning. Ibland som ett oskarpare, melodifattigare, inte lika kvickt Presidents of the United States of America. Ibland bara trist. Ni förstår själva. Varken bra eller dåligt. Bara ytterligare ett förvirrat fall av storbolagsindie.
Håkan Steen
GEORGE MICHAEL: Older (Ægean/Virgin)
Jodå. Visst har han blivit äldre. Mognare. Mer erfaren.
Herregud, George Michael var bara 17 år när han tog världen med häpnad med "Careless whisper", en av det tidiga 80-talets megahits.
Den 25 juni fyller George Michael 33 år och då ligger säkert den här CD:n tryggt placerad i toppen på försäljningslistorna jorden runt.
För "Older" är bra. Svinbra.
Men egentligen har inte särskilt mycket alls hänt med George Michaels musik under de fem-sex tysta åren då all hans tid gick åt att bråka med gamla skivbolaget Sony.
Man känner igen musiken, som en gammal efterlängtad vän.
Vi bjuds den ena balladen snyggare än den andra. Soulsmyckade, sensuella stycken som glider fram som lätta sommarmoln. Eleganta arrangemang med små finsmakardetaljer, som den försiktiga Herbie Hancock-samplingen i lojt jazziga "Spinning the wheel" och sordinerade trumpeter i andra låtar.
George Michael visksjunger för det mesta och bara i några få låtar höjs tempot. Läge alltså att utfärda en gigantisk varning till alla som förväntar sig dansmusik - för nån sådan finns över huvud taget inte på "Older". Men vi som älskar mjuk pop med en av de största låtskrivarbegåvningarna de sista 15 åren får vad vi vill ha - och mer än så.
Anders Hvidfeldt
MICHAEL LEARNS TO ROCK: Nothing to lose (EMI)
Jag tycker det är dags att Michael lär sig how to fuck off i stället. (97/10/10)
Per Bjurman
MONDAY MICHIRU: Delicious poison (Verve/Polygram)
Monday Michiru, dotter till en amerikansk saxofonist och en japansk pianist, äger utan tvekan både begåvning och charm. Något hon bevisade när hon besökte Lollipop-festivalen i egenskap av dj tidigare i somras. Men på skiva har hon svårt att leva upp till förväntningarna. Hennes svala och melodiösa pop-jazz är visserligen lite småtrevlig, men trillar alltför ofta in i kategorin örongodis för att bli riktigt njutbar. (97/09/05)
Benjamin Mandre
MIDNIGHT OIL: Breathe (Columbia)
Producenten Malcolm Burn har tidigare jobbat med bl a Iggy Pop och Emmylou Harris. Här märks det på det tydliga faktum att Garrett låter som en återhållen Iggy Pop på flera spår och det faktum att Harris dyker upp och gör duetten "Home" med Garrett.
Men den mest dramatiska förändringen är att Midnight Oil helt skrinlagt den elektrifierade slagordsrocken, med stora arrangemang och ilskna punkriff, som utgjort hela deras musikaliska existens.
Nu är anslaget halvakustiskt och mer fundersamt. Ett lovvärt försök till förnyelse, men inte ett helt lyckat resultat. Helt enkelt för att låtmaterialet är aningen skralt.
Märkligaste inslaget: Midnight Oil goes country på "One too many times".
Ronny Olovsson
THE MIGHTY MIGHTY BOSSTONES: Lets face it (Mercury/Polygram)
Jo, de här amerikanerna kan nog ta åt sig en del av äran för att ska är hett igen. De har svängt ihop baktaktspop i åtta år och hunnit med fem album. Och, tja, det är väl piggt och rappt det här också. Men, som sagt, de är inte ensamma längre. Och bara i Sverige finns det numera ett helt gäng ska-band som låter både fräckare och personligare än The Mighty Mighty Bosstones. (97/10/17)
Håkan Steen
JULIE MILLER: Blue pony (Hightone/MNW)
Årets kvinnliga countrydebutant? Det enda som eventuellt talar emot en sådan beskrivning är det faktum att Julie Miller - låtskrivaress som länge försett andra Nashville-stjärnor med material men först nu tar sig ton på egen hand - inte hör till de mest renläriga man stött på. Hon väver gärna in både folklore, kärva singer-songwriter-färger och fragment av det som kallas mountain music. För talar den innerliga sången, de starka melodierna och de sinnliga, vackra stämningarna. Uppbackningen vittnar om viss klass den också. I en duett, Forever my beloved, möter Miller självaste Emmylou Harris. I en annan, den underbara I call on you, går hon i clinch med Steve Earle. Jag har nog inte hört något lika betagande i genren sedan Kimmi Rhodes West Texas heaven. (97/05/23)
Per Bjurman
JEFF MILLS: The other day (Axis/Sony)
Detroitfödde Jeff Mills har verkat som DJ i tio år och producerat egen musik nästan lika länge. Ett urval från de senaste fem åren finns nu samlat på The other day. Musikaliskt spänner det från den hårdare tolvan Mecca, inspelad under tiden i New York 1993 till mer atmosfäriska Humana, som spelades in 1994, men inte släpptes förrän året därpå. Allt med samma begåvade och känsliga handlag. Tyvärr är The other day lite daterad, men Jeff Mills är forfarande lika njutbar. (97/06/13)
Benjamin Mandre
MINDJIVE: Chemicals (Burning Heart).
Ännu ett möte mellan punk, funk och rap, den här gången från ett svenskt band som redan skaffat sig visst liverykte, främst i skate- och hardcorekretsar. Men här ligger tonvikten minst lika mycket på det lojt funkiga som det hårt riffande, i "Lay it on thick" dyker till och med Digable Planets melodiska softrap upp i skallen för ett ögonblick. Dynamiskt således.
Allt är inte lika lyckat och den som hört Beastie Boys lär ha svårt att älska "Chemicals" passionerat och hämningslöst. Men här finns tydliga spår av intelligent liv. Om evolutionen går åt rätt håll gör ni nog klokt i att hålla ögonen på Mindjive framöver.
Håkan Steen
MINE: Mine (Massproduktion/MD)
Oj! Ett löfte, på min ära. Mine är en ny combo byggd kring sångerskan och låtskrivaren Emma Holmér. Tillsammans med producenten Martin Landqvist (Nåid), Johan Vävare och musiker från bland annat Fläskkvartetten har Mine lagat till en mångfacetterad men sammanhållen och snygg platta som inte låter sig fångas i första taget. Tänk Sinéad OConnor, Joni Mitchell och Everything But The Girl, höljd det hela i jazz och moderna dansrytmer och känn den nordiska melankolin andas i såväl text som musik.
Behagligt är bara förnamnet.
Håkan Steen
MIKE & MECHANICS: Hits (Virgin)
Mike Ruthefords sidoprojekt till Genesis är inget mirakel. Väl en väloljad maskin när det gäller att producera sportradiohits. Trygg radiorock med Paul Carracks lena stämma.
Här samlas de tralligaste spåren. Känns onödigt.
Ronny Olovsson
MILLENCOLIN: For monkeys (Burning heart) Problemet för de flesta brädpunkband är att de till slut målar in sig i ett hörn rent musikaliskt. Formen stelnar. Svenska Millencolin närmar sig den punkten, men är inte där riktigt än. For monkeys är en energisk liten skiva. Pigg.
Men vi hissar varningsflagg.
Ronny Olovsson
MILLENCOLIN: Life on a plate (Burning heart)
Ace of Base får ursäkta, men det svenska musikundret 1995 spelar inte reggaepop - utan skatepunk. Först No Fun At All, nu Millencolin. Band som inte är ett riff efter de amerikanska förebilderna. Musikaliskt.
Nikola (stark röst!) och hans kompisar tycks sprängfyllda av idéer och energi. Och en glädje som smittar av sig. I högt tempo.
Ronny Olovsson
JULIE MILLER: Blue pony (Hightone/MNW)
Årets kvinnliga countrydebutant? Det enda som eventuellt talar emot en sådan beskrivning är det faktum att Julie Miller - låtskrivaress som länge försett andra Nashville-stjärnor med material men först nu tar sig ton på egen hand - inte hör till de mest renläriga man stött på. Hon väver gärna in både folklore, kärva singer-songwriter-färger och fragment av det som kallas mountain music. För talar den innerliga sången, de starka melodierna och de sinnliga, vackra stämningarna. Uppbackningen vittnar om viss klass den också. I en duett, Forever my beloved, möter Miller självaste Emmylou Harris. I en annan, den underbara I call on you, går hon i clinch med Steve Earle. Jag har nog inte hört något lika betagande i genren sedan Kimmi Rhodes West Texas heaven. (23/5/97)
Per Bjurman
MINISTRY: Filth Pig (Warner)
Ena lyssningen tycker jag albumet är briljant, nästa fattar jag ingenting. Likadant med de olika låtarna. Så betyget borde hamna någonstans mittemellan, men när jag skruvar upp volymen infinner sig en känsla som gör det omöjligt. Ministry behåller strupgreppet på alla fans av tung industri.
Gitarrerna har fått stå tillbaka den här gången, men på de fyra år som gått sedan àPsalm 69à har Ministry blivit mer extrema på de flesta andra håll. Bandet manglar lika hårt som förr, och tar sig större friheter.
Ibland tycks de dock glömma att även extrem musik behöver en sammanhållande länk, och faller lite på eget grepp. När de behåller låtkänslan helt igenom är de däremot oslagbara på sitt område. Industribluesen "Lava", ödesmättade "The Fall" och Dylan-covern "Lay Lady Lay" är ypperliga exempel därpå.
Bella Stenberg
WALT MINK: El producto (Atlantic)
Hygglig klubbrock med uppiggande popinslag där trion lånar friskt musikaliskt. Snattar lite österländska kryddor på Zeppelin-manér. Leker. Men det blir bara småkul ändå.
Ronny Olovsson
MISERY LOVES CO.: Not like them (MVG)
Om Misery Loves Co. tillhör den skara människor som lider av höstdepression är det dags att de slutar. Uppsaladuon har nämligen lyckats knåpa ihop höstens platta.
När Patrik Wirén och Örjan Örnkloo släppte sin metal-industri-debut hösten 1994 fick de ypperlig kritik, den brittiska pressen att bli upp över öronen förälskade, en svensk Grammisnominering och 50 000 sålda plattor enbart i Kina. Med tanke på det borde det knappt finnas några gränser för hur långt de kan gå nu.
Misery Loves Co. har vuxit hästlängder rent musikaliskt. Not like them visar ett band som hittat sig själva, som vågar mer och därför vinner mer. Nya albumet är starkare, självsäkrare, mer nyanserat och dynamiskt än debuten. Misery har tagit ut svängarna mer åt alla håll, utan att tappa bort melodier och helheter. När det är hårt är det hårt, när det är mjuk kan det till och med bli balladaktigt, som i Prove me wrong. Lika extremt låter det inte, men det är musik som påverkar. Som ett slag i magen, med personliga och nattsvarta texter. Ångestfyllda texter om att känna sig utanför, besvikelse och uppbrott. Sådant alla kan känna igen sig i, men kanske inte i hela den hjärtskärande bitterheten. Ändå förmedlar Misery en positiv känsla, utanförskapet kan bli gemenskap och musiken ger energi. (97/10/03)
Bella Stenberg
MISFITS: American psycho (Universal)
Misfits är inte lika pigga, fräcka eller bra som då det en gång begav sig. Michael Graves är ingen ny Danzig, och saknar hans röstmässiga bredd och djup. Men hans röst passar Misfits, och de låter ändå småtuffa, fartiga och helt okej. De nya låtarna har samma stuk som förr i tiden, och flera av dem har riktig hög kvalitet, som titellåten, Walk among us och Dig up her bones.
Är det något amerikanerna alltid har kunnat konsten att skriva, så är det melodislingor som fastnar. Visst är hela återföreningsgrejen-med-ny-sångare lite patetiskt, och visst luktar det pengahunger, men de missanpassade monstren är värda mer än att avfärdas som ett coverband. Det svänger fortfarande - inte lika mycket som för 20 år sedan, men tillräckligt. (97/05/09)
Bella Stenberg
MISMATES: All things bright and beautiful (Sesame/CNR)
Spröd pop av brittskt snitt från svenska debutanter som tydligen gillar att lyssna på Sundays-plattor och klippa sig som Paul Weller. Låtar saknas inte, sångerskan Anna har en bra om än inte överdrivet personlig röst, gamle Stars On Mars-mannen Torsten Rundqvist har lagat till en varm och behaglig produktion och stråkarrangemangen är snygga.
Men herregud, 18 låtar? Tänker de inte göra fler skivor, eller? Esteterna i Mismates verkar ha glömt regel nummer ett: bra pop lämnar lyssnaren hungrig. 65 minuter All things beautiful får man vara bra utsvulten för att orka sig igenom.
Håkan Steen
JONI MITCHELL: Hits/Misses (Reprise)
Okej...händerna på bordet. Jag erkänner, jag älskar den här kvinnan.
Mer än någon annan sångerska och låtskriverska. En kärlek jag för övrigt delar med rätt många artister. För är det något Joni Mitchell gjort så är det att influera andra. Fått tjejer att ta upp gitarren och skriva egna texter. Fått musiker att tänja på gränserna, stämma om gitarrerna och våga testa ovanliga harmonier.
Precis som Joni alltid gjort.
"Hits" och "Misses" saluförs separat och det är säkert smart i tider då folk har ont om pengar. Möjligen, möjligen hade man kunnat önska en mer påkostad box med udda spår, tidigare outgivet material och livesnuttar - men vi får väl fortsätta drömma om en sån.
Tills dess duger "Hits" (med 15 låtar) och "Misses" (14) mer än väl som kortfattad karriärsammanfattning. På "Hits" finns många av de tidiga sångerna: "Chelsea morning", "Big yellow taxi", "Woodstock", "Carey" och "Both sides, now". Oftast bara med Joni och hennes gitarr, ibland stillsamt halvakustiskt smyckade.
"Misses" summerar upp vad som hände sen, när arrangemangen blev snårigare och jazzmusiker som Wayne Shorter gjorde entré på Jonis skivor. Den avslutas med titelspåret från "Hejira" - ett av Jonis allra största ögonblick.
Köp, köp, köp. Det släpps inte bättre greatest-skivor i år.
Anders Hvidfeldt
MOAHNI MOAHNA: Why (Santa Claus/SGA)
Det här är en synnerligen omväxlande platta och man får förmoda att kompositörerna haft våldsamt kul när de gjorde den. Det gäller att hänge med i de lekfulla svängarna mellan brutal hårdrock alá Black Sabbath, harmer a´la Malmsteen, flamenco, kyrkomusik, hambo och rena musikalstycken. Allt framfört av två ursinnigt duktiga musiker (Tommy Rhen och Henrik Flyman) och en sångare vid namn Martin som omedelbart borde få huvudrollen i Jesus Christ Superstar. Lekfullt och briljant!
Annika Sundbaum-Melin
MOBY: Animal rights (Mute/MNW ILR).
Technoveganen från New York river ut nästan alla syntar, köper ett gäng nya distpedaler och minns att han en gång höll på med punk. Precis som alla andra just nu vill Moby rocka. Och det gör han. När han inte fastnar i funkmetalträsket, vill säga. Eller skriver en finstämd instrumental kärlekssång till sin mamma.
Den självutnämnde världsförbättraren tuggar på om alla varelsers lika rätt och hycklande kristna på högerkanten. Tyvärr är det svårt att riktigt bry sig då anklagelserna är fler än de alternativa lösningarna. Men Moby skriver onekligen bra låtar även i denna musikaliska omgivning.
Håkan Steen
MOBY, SMASHING PUMPKINS M FL: A means to an and - The music of Joy Division (Hut/Virgin)
Fjorton unga amerikanska förmågor tolkar Manchester-bandet som satte färg på avgrunden . . .
Det funkar bättre än man skulle kunna tro. Merparten av de medverkande verkar ha en ganska korrekt uppfattning om vad Ian Curtis höll på med. Samtidigt som de försöker hitta en egen ingång i materialet, handskas de lyhört både med de episka ljudlandskapen, det oerhört laddade emotionella innehållet och den unika rytmik som var Divisions signum.
Kendra Smith, Smashing Pumpkins (opererande under pseudonymen Starchildren), Further och Moby lyckas allra bäst. Den sistnämndes elektrifierade version av mästerverket "New Dawn Fades" skulle rent av kunna kallas fantastisk.
Per Bjurman
M.O.D.: Loved By Thousands... Hated By Millions
(MegaForce/MNW-ILR)
Billy Milano själv har valt ut låtarna till Method Of Destructions största-hits-samling. Här finns många klassiker, som "Surfin' USA" och "Ode To Harry", en del annat och några nya låtar. Till varje låt finns en underhållande liten pratbubbla, och sångerna själva innehåller rå och sjuk humor i svängig metalltappning. På sina ställen är det helkul, men 29 låtar i rad med M.O.D är definitivt för mycket för mig.
Bella Stenberg
M.O.D.: Dictated aggression (Music For Nations/MNW-ILR)
énnu en ny M.O.D-platta, den åttonde den här gången. Bandet låter tajtare, tyngre och mer metalliska, men ändå är den typiska M.O.D-heten klart framträdande. Och det är definitivt bättre än på länge.
Bella Stenberg
M.O.D.: Dictated aggression (Music For Nations/MNW-ILR)
Ännu en ny M.O.D-platta, den åttonde den här gången. Bandet låter tajtare, tyngre och mer metalliska, men ändå är den typiska M.O.D-heten klart framträdande. Det låter definitivt bättre än på "Devolution", men inte lika kul som i början av bandets karrriär.
Bella Stenberg
MODEST ATTRACTION: Divine Luxury (Naxos)
De unga svenska herrarna i Modest Attraction knycker lustfyllt och skamlöst riff ur gamla 70-talshits och skapar en känsla som inte går att hitta hos många band idag. Sångaren har kraftigt tremolo, vilket passar låtarna perfekt. Lyssna på "Everone's a star" och bryt ihop, SÅ bra. Trummisen är ruggigt tajt och det hörs att hela bandet satsat själen i det här, de Gudfruktiga texterna går att överse med.
Nu när Kiss och Sweet bara är larviga skuggor av sina forna jag, när Rainbow tappat greppet, Deep Purple bytt stil och Uriah Heep försvunnit, då är Modest attraction ett perfekt alternativ. Här finns fortfarande hunger och energi!
Annika Sundbaum-Melin
THE MOLE SESSION: Favourite Thing (Rock 'n' Roligan/Border)
Möjligtvis kan man klaga på att göteborgska Mole Sessions softa pop låter lite för mycket som bakgrundsmusik. Men de smäktande tonerna (Mole Session påminner lite grand om Chris Isaak, dock ej sångmässigt), countryflörten och det allmänt gulliga intrycket bandet ger gör att jag låter bli. Det är lika bra att slappna av och ha trevligt istället.
Bella Stenberg
THE MOMMYHEADS The Mommyheads (Geffen/Universal)
New Yorks Mommyheads har hunnit med fem album, men det här är det första på stort bolag. Detta är lätt nostalgisk 70-talsdoftande pop med krydda av orgel och blås och ingen som hör Adam Cohen sjunga lär undgå att tänka på Paul McCartney. Klockrena harmonier, klassiska refränger och högt betyg för hantverket, föga oväntat med Don Was i producentstolen. Trivsamt alltså, men den som gillar genren kollar lämpligen betydligt fräckare Ben Folds Five först. (97/09/05)
Håkan Steen
MONACO: Music for pleasure (Polydor/PolyGram)
Its about the heart, not art säger New Order-mannen Peter Hook och kollegan David Potts om sitt nya projekt Monaco. Detta till skillnad från deras förra konstellation Revenge, där Hook gjorde sitt bästa för att undvika sin musikaliska historia. Något han nu erkänner verkade hämmande på resultatet. Här ställer han låtarna i centrum, låter dofter från både Joy Divisions postpunk och New Orders dansanta pop flöda in och excellerar med sitt karakteristiska basspel. När det verkligen vill sig, som i Shine eller Buzz gum, är Monaco faktiskt lika sommarlätt smittande som närbesläktade Electronic var på Raise the pressure i fjol. (97/06/06)
Håkan Steen
MONO: Formica blues (Echo/Universal)
Martin Virgo tycks leva i ett land där det vilar en liten tår i varje ögonvrå. Där varje avsked är slutgitigt. Och där varje dans är den sista. Åtminstone är det vad hans sånger ger sken av. Och inte blir det sämre av att han hittat fenomenala sångerskan Siobhen de Mare som ledsagare åt de snyftande violinerna och storgråtande Bacharach-trumpeterna.
En bittersöt liten popkaramell att suga på under hela hösten. (97/10/17)
Benjamin Mandre
MONSTER: Rockers delight (MVG)
Redan på debut-EP:n Honour your friends imponerade stockholmska Monster med sin ska- och reggaebottnade rock. Första albumet är ännu bättre. I pressreleasen beskrivs septetten som den perfekta blandningen av Clash och Supremes och lite ligger det faktiskt i det. Monster struntar i etiketterna och surfar hej vilt mellan ska, soul och punk och plockar in lite funk och rocknroll på vägen.
Med fett blås, orgel, kantiga gitarrer och så där underbart ivrigt Joe Strummer-gapig sång svänger Monster igång ett strålande party i nummer som Looking for a fight och Digging a depression.
Och de forna punkarna har minsann fortfarande ett och annat att säga också.
Ingen monsterhit, men en hit för Monster. (97/10/10)
Håkan Steen
MARIA MONTELL: And so the story goes (Epic)
Nej, kronprins Frederik är inte tackad på omslaget.
Men visst, detta är tjejen som jagas dygnet runt av danska paparazziplåtisar för sitt förhållande med en medlem av vårt grannlands kungahus.
Kanske en blivande popprinsessa.
Maria Montell är lite av en dansk motsvarighet till Lisa Nilsson. Musiken är lättflytande och snygg. Elegant producerad pop med några nypor soul och jazz i botten. Man faller inte pladask direkt. Men det hela är onekligen gjort med finess.
Dansk mogenpop med goda förutsättningar att få radiospelningar även på vår sida om Öresund. (97/06/20)
Anders Hvidfeldt
MOONSPELL: Irreligious (Century Media/House of Kicks)
Portugiserna kombinerar mycket goth och lite dödsmetall till en dyster, storslagen och närapå vacker musikalisk brygd. Utan att det är alltför uppenbart leder till exempel de mäktiga bakgrundskörerna och de synthiga, lugnare partier tankarna till Type O Negative respektive Sisters Of Mercy. Därutöver finns vissa otydliga inslag från hemlandet som gör att Moonspell på sin andra platta ändå står stadigt på egna ben.
Bella Stenberg
SCOTTY MOORE & DJ FONTANA: All the Kings men (Polydor)
En senkommen hyllning till musikerna runt Elvis, gitarristen Scotty Moore och trumslagaren DJ Fontana. Keith Richards, The Mavericks, Ron Wood, Jeff Beck, Steve Earle och fler därtill har slagit sig i slang med de grånade farbröderna i en samling snäll, nästan tindrande 50-talnostalgi. Mer välment än bra. (97/08/15)
Ronny Olovsson
MOOSE: Live a Little Love a Lot (Play It Again Sam Records)
Retropop för pannluggspojkar med slipover och backspegelsyn på pophistorien. Trivsamt, stundtals. Trist, stundtals. Ord jag tänker på: glest, pose och nästan.
Utmärkt att somna till, men det kanske inte var meningen...
Ronny Olovsson
THE MOPEDS: Hände hoch (Vibrafon)
Femspårsdebut med Eggstone-polare som gör naivistisk, Pixies-besläktad modspop i lo fi-kostym. Skånetrion sjunger om ödlor och mopeder och ansluter sig med klockrena Paradise (om en hund som kilat vidare) till samma fina husdjurshyllartradition som Neil Young i Old king och Torsson i Max och Nisse. Det är nog värt att komma i tid om ni ska se Eggstones turné i vinter. Mopeds är förband, nämligen.
Håkan Steen
MORGANA LEFAY: Maleficium (Black Mark)
Det är imponerande med band som trots många problem reser sig och spelar in igen, totalt ointresserade av trender inom hårdrocken. Det är tungt och storslaget med klassiska inslag som gäller.
Kanske är det skuggan av misär som gör det, men aldrig har väl ångesten, smärtan och den själsliga nöden tagit sig så självklara uttryck som här.
Den mäktiga ljudbilden förstärker det mörka, men vackra helhetsintrycket.
Annika Sundbaum-Melin
ALANIS MORISETTE: Jagged little pill (Reprise)
Ny spännande platta, från en dam. Som brinner. Som blöder. Som bär känslorna utanpå. Låter dom hänga synliga. Ungefär som PJ Harvey, fast rock´n´roll.
Bitter svartsjuka i lysande "You oughta know" blandas med svidande ömhetslängtan, stolthet och sprudlande glädje. Allt framfört med en stark närhet, ett definitivt nu. Här och nu. En påtaglig närvaro som inte går att värja sig mot. Kort sagt: Alanis imponerar stort.
Bildtext: Alanis Morisette imponerar stort med låtar om bitter svartsjuka och svidande ömhetslängtan.
Ronny Olovsson
MORPHINE: Like swimming (Rykodisc/MNW ILR)
Även på sitt fjärde album gör Mark Sandman och hans Boston-trio tämligen betagande low rock med sädiga saxar, rök i lungorna och mord och gift i texterna. I know you (pt. III) och Like swimming är kanon, men som vanligt saknar vi som sett Morphine en del av konserternas nerv och intensitet på platta. Plattan rekommenderas men Sverigebesöket i maj är ett måste.
Håkan Steen
MORPHINE: B-sides and otherwise (Rykodisc/MNW ILR)
Radioinspelningar, B-sidor, soundtracklåtar, spår från japanska och australiensiska specialutgåvor och en hyllningslåt till Jack Kerouac - vi snackar alltså svåråtkomliga Morphine-grejer här. Visst förstår man varför en del inte kom med på albumen och här finns några måttligt intressanta experiment, men vi som redan fallit pladask för den här hypnotiskt saxofonrockande Boston-trion klarar oss knappast utan coola spår som Have a lucky day eller Virgin bride. (97/10/17)
Håkan Steen
MORRISSEY: Maladjusted (Mercury/EMI)
Morrissey-album måste man egentligen umgås med i ett par månader för att till fullo förstå och kunna bedöma.
De omfattar alltid fler dimensioner än någon rimligen hinner upptäcka under kortare tidsrymder. Dimensioner av popmusikalisk briljans. Av skönhet. Och framförallt av avgrundsdjup smärta.
Ändå tror jag mig, efter blott några få, frustrerande möten, våga påstå att Maladjusted är något av det bästa den eländige misantropen varit inblandad i.
Det känns faktiskt, så här omedelbart, som den håller samma omskakande klass som Vauxhall and I.
Den innehåller i alla fall lika storslagna, overkligt vackra ballader och den är definitivt lika hänsynslöst privat och utlämnande. Morrissey, som enligt pressreleasen helt slutat umgås med andra människor, tvekar inte att hänga ut det allra hemligaste, sånt vi andra inte skulle drömma om att dela med någon annan.
Och som vanligt är det de allra mest privata ögonblicken som träffar allra hårdast. Det smärtar verkligen, rent fysiskt, att höra Trouble loves me, Papa Jack (som, om jag förstår saken rätt, handlar om Morrisseys pappa), Wide to receive, He cried och Maladjusted.
Albumets absoluta höjdpunkt so far är dock Sorrow will come in the end, en blossande hatisk uppgörelse med Smiths-trummisen Mike Joyce, som stämde Mozzer för uteblivna royalties - och vann.
You think youve won, fräser hjälten med en ton jag aldrig hört förut, but sorrrow will come to you in the end...and as sure as my words are pure, I praise the day that brings you pain.
Ett femte plus hänger redan i luften. Om en månad sitter det förmodligen där. (97/08/08)
Per Bjurman
MARK MORRISON: Return of the Mack (Wea).
Brittiske Mark Morrison, känd i Sverige främst för ett litet bråk på Café Opera härförleden, har jämförts med R Kelly, vilket ju är ett gott betyg. Och nog är det här är snygg, modern, tillbakalutad r'n'b med viss klass och attityd, även om allt inte känns helt originellt. Spelar gärna "Crazy" eller softa "Tears for you", även om singeln "Return of the Mack" står i viss särklass.
Håkan Steen
VAN MORRISON: The healing game (Polygram)
Det är med Van Morrison som med Francis Ford Coppola. Han är så svag för sin avkomma att omdömet förmörkas.
Coppola förstörde nyligen visade Gudfadern III genom att ge sin usla dotter, Sofia, en av de bärande rollerna. Van The Man förstör detta tjugofjärde soloalbum genom attt släppa loss svärsonen Brian Kennedy.
Okej, förstör kanske är ett väl hårt uttryck. Men en skiva som skulle kunnat vara väldigt bra blir bara ordinär på grund av denne såsige odåga till duettsångare.
Potentialen blottläggs i några ögonblick då grabbhalvans roll är nedtonad. Den mäktiga titelsången är en sådan ljuspunkt. Ruskigt svängiga The Band-pastichen Rough God goes riding en annan.
Resten är inte dåligt men ofta för kladdigt och mesigt. Synd på en så monumental artist.
Per Bjurman
VAN MORRISON WITH GEORGIE FAME & FRIENDS: How long has this been going on (Exile/Verve)
Hade mer än gärna haft ett centralt placerat bord (och en pint bitter i näven) på Ronnie Scotts i London majkvällen när den här liveplattan spelades in.
Två gubbar (med hatt!) leker sig igenom allt från Morrison-klassiker ("Moondance" är med) till klassisk Gershwin och Mose Allison-blues. Jazzigt och avslappat, stort band med mäktiga blåsresurser - och på det stora hela ganska kravlös lyssning. (8/12)
Anders Hvidfeldt
I MOTHER EARTH: Scenery and fish (EMI)
Kanadensarna följer upp succe´n "Dig" från 1993 och har den här gången krälat djupare ner i någon mörk musikalisk källare där de utför någon slags psykedelisk, välspelad jamsession. Ingen lättsam hårdrock precis, men musikernaär imponerande skickliga. Soundet är perfekt, gitarren rå och om du orkar med resan det innebär att ta sig igenom plattan är det värt besväret. Kanadesarna har alltid varit bra på tung rock.
Annika Sundbaum-Melin
MÖTLEY CRÜE: Generation swine (Warner)
Det är märkligt att ärkefiender i rockband när pengarna tryter alltid hittar tillbaka till varandra. Sångaren Vince Neil är med igen, ett visst mått av självinsikt får man dock förmoda att gänget skaffat sig. I alla fall med tanke på titeln och i vissa texter där de helt frankt förklarar att det är kräk de är och ingenting annat. Rent musikaliskt låter de dock i dag lika mycket som Beatles på acid som grymma metallkillar - och det är det som gör det bra.
Det tar en stund att komma på finessen med den här plattan, då den inte är helt lätttillgänglig, men sedan lyfter det. Intressanta ljudeffekter, brutal produktion och så mitt i smeten snygga melodislingor à la Beatles i Flush ( Tell me why, do I wanna die...). Confessions , m fl.
Det enda som drar ner det hela är de bitvis tarvliga texterna och den extremt banala kärlekssång som Tommy Lee måste ha satt ihop ett bakfyllerus i till sonen Brandon och frun Pamela. (97/06/20)
Annika Sundbaum-Melin
MOTÖRHEAD: Overnight sensation (Border)
Motörhead letar sig på nya plattan mer tillbaka till sina rötter som världens grymmaste band…Här finns klara influenser av gamla säkra kort som Ace of spades och Bomber. Trots brutaliteten känns ändå låtarna lättillgänglinga, nästan som på klassikern "1916". Trion (Jo, Wurzel är borta). Här finns en rad låtar med hitstatus; den suveräna titellåten, "Murder show" "Love can´t buy you money", "Broken", punkigt grymma och vrålsnabba " Them not me" (Jorå, Mikkey Dee kan vara lika grym som Animal). Tyngre och lugnare "I don´t believe a word" är en klassiker. Allas vår Lemmy är hetare än någonsin!
Annika Sundbaum-Melin
MOTVIND: Stormvarning/samling (Stormy Rec.)
Musikaliskt pendlade göteborgarna under sin sju år långa karriär mellan dansbandskomp och stentunga rockriff. Visst känns soundet lite bisarrt, visst är sången stundtals pinsamt stel och nog är texterna en smula banala. Men vi behöver fortfarandeuppkäftiga band.
Annika Sundbaum-Melin
BOB MOULD: Bob Mould (Creation/Sony)
"This one is for me", har förre Hüsker Dü- och Sugar-gitarristen Bob Mould skrivit på den plats i konvolutet där andra brukar ha tacklistor. Främst för att markera att det verkligen är ett soloprojekt; amerikanen står för både låtar, produktion och samtliga instrument.
Det känns nästan futtigt att komma med musikaliska invädningar och några riktigt tunga har jag förvisso inte heller på lager. I huvudsak är det bra krut i den kraftfulla, råa gitarrocken. Men ett par låtar känn lite...mja, bleka.
Per Bjurman
MOUTH: Hole of your head (Telegram). Mouth gapar efter mycket. Inga genvägar in på Tracks-listan här inte. Nej, stockholmarna låter sin ostyriga gitarrpop skena lite vart den vill. Böka lite här, lite där. Oväntade temposkiften, melodiska kullerbyttor, gitarrmangel... Visst, det hörs tydliga ekon av gruppens favoriter Pixies, Breeders och Sonic Youth.
Och när Fredrik Joelson & Co lyckas fläta samman vansinnet och popnerven i låtar som "Hate yourself&", "Teeth", "Pure" och starka "Anomalocaris" är Mouth riktigt bra. Lovar mer.
Ronny Olovsson
M PEOPLE: Fresco (Bmg)
Fyra britter med lättviktig soulpop i bagaget. Heather Small värmer upp med sensuellt hes röst i inledande Just for you, bara för att snabbt öka trycket till gosig gladdisco i Fantasy island. Sen saggar cd:n sakta ihop betänkligt. M People är inte soulens framtid eller några musikinnovatörer. Vore jag Bryan Ferry skulle jag gråta när jag hörde coverslakten av Avalon. Men här och var presterar M People gammal hederlig brukssoul, anpassad för många lyssnare. (971024)
Anders Hvidfeldt
MR BUNGLE: Disco Volante (Slash)
Faith No Mores sångare Mike Patton roar sig på sin lilla fritid med galna sidoprojektet Mr Bungle, som är just - hispigt. En samling vrickade musikaliska kullerbyttor som spretar åt alla håll samtidigt och får Frank Zappa att framstå som en annan Michael Bolton.
Kul några sekunder, totalt migränframkallande i större klunkar.
Ger uttrycket "gapa över för mycket" en helt ny innebörd.
Ronny Olovsson
MR LIBiDO: Sensually primitive (MNW)
Mr Libido, alias Mattias Ia Eklund (Freak Kitchen) visar inte bara tvättbrädan på konvolutet till den här cd:n, han ger sig dessutom i kast med datoriserad hardcore. Tro det eller ej, men det är stenballt. Ia har alltid haft en oerhörd förmåga att skriva bra låtar, och till och med i det här formatet är de njutbara. Det här är det närmaste en datoriserad Frank Zappa någon kan komma (det är lika sjukt).
På innerkonvolutet tackar han Jan Stenmark och när man hör Mr Libidos egna texter inser man att det finns en skarp hjärna också här. Ia har lagt ner ett i det närmaste ohyggligt arbete med sin sequenser, och resultatet är så udda och så kul att alla omedelbart borde kasta sig över den här plattan. (97/05/16)
Annika Sundbaum-Melin
M TRAIN: Scramble (Midnight)
Det finns trist gubb-blues och det finns rolig, lekfull blues där man vågar improvisera. M-Train från Emmaboda tillhör den senare kategorin. De skriver egna låtar som andas spelglädje och allt sitter fläsk. Basisten är en klippa, gitarristen hårdrockare. Resultatet blir tajt och kul!
Annika Sundbaum-Melin
MUFFLON 5: All in flame (A west side fabrication)
Ett av få band från det tidiga nittiotalets svenska indiepopvåg som fortfarande går framåt. "All in flame" är göteborgskvarettens hittills starkaste ögonblick; en platta fulladdad med hungrig, framfusig och välskriven gitarrpop som hittat näring både brittisk nutid och amerikansk historia.
Mufflon 5 förtjänar ära och berömmelse.
Per Bjurman
KEITH MURRAY Enigma (Jive/Virgin)
Keith Murray, som representerar intellectual violence, har en av branschens mest distinkta röster och är dessutom cool nog att kalla sig just Keith Murray och ingenting annat. Murray hör nära samman med vänner (det vill säga Def Squad) som Redman och Erick Sermon som till större delen producerat Enigma - utmärkt östkust-hip hop utan amtioner att vara nyskapande och det är så behagligt perfekt ibland.
Anna Björkman
MUTTS: Mutts (Lund records)
Everybody wants to be a star, don´t tell me Im wrong, slår Håkan Åkesson fast redan på inledande spåret. Och visst. Fick vi, kunde vi, skulle vi alla sälja ut Globen och apa oss till folkets jubel.
Kvartetten Mutts är inte där än. Men här finns definitivt talang, melodi och kraft nog för att drömmarna ska få fortsatt näring.
Snäppet kargare än Brainpool (kan det bero på Chips K:s produktion?), men med samma känsla för poprefränger. På gränsen till den amerikanska hardcorescenen står Mutts och nynnar pop, om ni förstår.
Lovar mycket.
Ronny Olovsson
ALANNAH MYLES: A-lan-nah (Atlantic)
Det är fem år sedan hesröstade Alannah stod och ålade sig i skinnbrallor och tiggde om svart sammet i hiten "Black velvet".
Numera gör hon halvhygglig country-pop-rock. Hennes röst är värd bättre.
Ronny Olovsson
ALANNAH MYLES: Arival (Ark 4)
När hon med sin lite spruckna stämma väser You think you know all about me/cause you spent the night/yeah right/not quite i Bad 4 you låter det rätt okej.
Så där lagom rockvampigt. Men låten planar sedan ut, Alannah faller in i ett irriterande bräkigt manér i sången och mitt intresse svalnar.
Det är ganska länge sedan Black velvet nu. Och det måste irritera Alannah att Alanis, Sheryl och de andra stulit all uppmärksamhet. Men sanningen är enkel, Alannah är endimensionell i jämförelse. Hon har inget att säga oss. Mansgrisigt uttryckt är behållningen de halvnakna bilderna i konvolutet.
I de mest pompösa balladerna låter hon tyvärr som en kvinnlig Meat Loaf. För att sedan försöka rocka som Robert Plant.
Yeah right... (97/10/17)
Ronny Olovsson
MÖGEL: Domination (Kamel/Birdnest)
Boråspunkarna Mögel är inne på femtonde året och tredje fullängdaren, som inte bjuder på några större överraskningar. Musiken är numera hardcorepunk av amerikanskt trallvänligt snitt, som turligt bryts av ett par hårdare låtar. Några ska-partier och fåniga texter känns onödiga, men melodier, humor och hårdhet räddar helheten. (97/10/03)
Bella Stenberg
A
B
C
D
E
F
G
H
I
J
K
L
M
N
O
P
Q
R
S
T
UV
XYZÅÄÖ
Tycker du som recensenterna? Eller har de helt fel?
Vem är din favorit - och ditt hatobjekt?
Skicka dina synpunkter till
Anders Hvidfeldt.
|
|
Aftonbladet på internet distribueras via
|