Välkommen till Puls CD-arkiv
Hur många plus fick Oasis, David Bowie och JustD?
I Puls stora arkiv hittar du alla CD som våra recensenter skrivit om sedan den 1 september 1995 - från A till Ö.
Komplett med plusbetyg och, i några fall, minus.
Klicka på rätt begynnelsebokstav här nedan och du hittar snabbt ner till den recension du söker.
|
![](bilder/5plus.gif)
Mästerligt!
|
![](bilder/4plus.gif)
Mycket bra
|
![](bilder/3plus.gif)
Bra
|
![](bilder/2plus.gif)
Godkänt
|
![](bilder/1plus.gif)
Dåligt
|
![](bilder/minus.gif)
Uselt!
|
A
B
C
D
E
F
G
H
I
J
K
L
M
N
O
P
Q
R
S
T
UV
XYZÅÄÖ
D
DA BRAT: Anuthatantrum (SoSoDef/Sony)
Da Brat är den flicka som gjort sig en karriär på att härma Snoop Doggy Dogg och i samband med det låta sig anlitas av en producent som precis likt Dre på den tiden älskade att sampla funken.
Jermaine Dupri eller Da Brat är nu inte på väldigt långa avstånd lika begåvade som sina förebilder.
Originalitet noll.
Anna Björkman
D.A.D.: Good clean family entertainment you can trust
(EMI)
Danska cowboyrockarna var rackarns mycket party ett tag under sin karriär. Nu har de blivit svartare, hårdare. Här på deras nya samlingsplatta kan du gotta dig åt äldre godis som "Sleeping my day away", "Bad craziness" och "Girl nation".
Men materialet från deras första skivor från tiden på skivbolaget Mega saknas. Därför känns den här samlingen lite historielös.
Ronny Olovsson
DAFT PUNK: Homework (Virgin)
Jaha, nu har den där rockfånen läst vilken techno som är rätt att gilla för tillfället, tänker antagligen klubbsnobbarna när de får syn på ovanstående plustecken.
Nog har jag det. Jag läser massor för att hitta nya musikaliska kickar som vänder upp och ned på hela tillvaron. Precis som alla andra gör som älskar musik. Men jag har egna öron att lyssna med och det är, tro det eller ej, de jag brukar använda när jag recenserar plattor.
Och som rockfåne är det självklart att jag faller för Daft Punk. De gör nämligen dansmusik med rocknroll-attityd. Det säger de själva. Och vem som helst med ett hyfsat öppet sinne hör hur rent överjävligt det rockar om Homework. Precis som det rockar om all den dansmusik jag verkligen gillar, som Chemical Brothers, Monkey Mafia, Prodigy, Lionrock eller Death In Vegas.
De två franska 22-åringarna Thomas Bangalter och Guy-Manuel de Homem-Christo gillar både Barry Manilow och 13th Floor Elevators, både Brian Wilson och Todd Terry, både Marc Bolan och Dr Dre.
De ser sammanhangen och bryr sig bara om att göra musik som får folk att må bra. Vad den kallas spelar ingen roll.
Och spritsar därför med glädje George Clintons p-funkiga keyboardslingor över feta rockbasgångar, samplar en tremolostinn elgitarr och låter den krypa omkring i ett electrolandskap dränkt i vågskvalp och får en sjuminutersrökare byggd på en monoton synthscratch (Burnin) att kännas alldeles för kort.
Plattan badar i ljud och idéer. Utförda, tycks det, med en otrolig lust och utan minsta ansträngning. Det sjuder och gnistrar, låtarna heter sånt som Rocknroll, Oh yeah och Revolution 909 och det är faktiskt jättekul nästan hela tiden.
Ett av årets album, skulle jag tro.
Håkan Steen
EVA DAHLGREN: Jag vill se min älskade komma från det vilda (Record Station)
Hon är modig, Eva Dahlgren.
I stället för att göra ännu en "Blekt blondin..."-platta och tillfredsställa alla sina hundratusentals fans kastar hon sig rakt in i ett projekt med klassiske tonsättaren Anders Hillborg och dirigenten Esa-Pekka Salonen.
På pappret låter det svårt och otillgängligt. Men lugn, bara lugn...Dahlgrens nya är egentligen ingen knepig platta. Bara olik hennes tidigare.
Det tar dock några lyssningar innan man är hemma i den nya ljudbilden. I stället för elgitarrer och trummor backas Eva av Sveriges Radios Symfoniorkester och det kan vara nog så maffigt. Vrid upp volymen får ni se!
"Stenmannen" är den låt som klistrar sig fast snabbast, men skivan innehåller ännu häftigare stycken. Helt i särklass står "Vild i min mun", som växlar mellan meditativa, Brian Eno-liknande partier och fullt ös med envetna slagverk och helläckra körpartier med Eva och systrarna Mija och Margareta Folkesson.
Balladen "Jorden är ett litet rum" är enda låten som Eva Dahlgren skrivit både text och musik till själv och den låt som låter mest "som vanligt".
I övrigt står Anders Hillborg för musiken och Eva Dahlgren för texterna - men det låter omisskännligt Dahlgren ändå. Vem hade trott annat?
Sanslöst snyggt sjunget, dessutom.
Anders Hvidfeldt
ETIENNE DAHO: Eden (Virgin)
Fransk popveteran som håller lågan vid liv efter en 15 år lång karriär. Dahos sånger är behagligt syntbeslöjade. Stillaflytande låtar som tål att höras om och om igen. Extra bonus för PC-ägare: ett interaktivt spel följer med cd:n.
Anders Hvidfeldt
ROB DAIKER: Extract (Add)
Ni som undrat varDan Reed tagit vägen kan kanske hitta en ny favorit i denne funkrockmästare. Rob Daikers musik spänner äver ett brett spektra, men det är den tunga gungiga funken (till viss del producerad av just Dan Reed) han gör bäst. Rob är en typisk allbegåvning rent musikaliskt, han gör allt själv och har en kanonröst och detta är bara ett smakprov på vad som komma skall, var så säkra. Men till nästa platta måste nog Rob bestämma sig för vilken typ av musik han gillar mest.
Annika Sundbaum-Melin
DALBELLO: Whore (Shewolf/Emi)
Om ni glömt bort denna begåvade kanadensska sångerska, kan jag berätta att inledningen till TV-programmet "Tango, är just introt till hennes hitlåt med samma namn.
Det var nio år sedan hon gjorde en platta, men styrkan i rösten är densamma. Lisa Dalbello ömson ryter ömsom viskar, med samma intensitet. Rösten är hennes istrument och hon använder den till 100% till den hårda, suggestiva rock hon skrivit själv. Lisa Dalbello är rockens hondjävul i ordets bästa bemärkelse.
Annika Sundbaum-Melin
DAMNED NATION: Just what the doctor ordered (Ufo/Sga)
Damned Nation från Degerfors har redan skapat en marknad i Japan och Tyskland. Det är bra och välspelat, med en sångare som håller samma höga klass som Mats Levén. Tyvärr är musiken för traditionell och vanlig. Bra, men alldelles för opersonligt.
Damned Nation måste lämna influenserna och hitta något eget.
Annika Sundbaum-Melin
DANNII: Girl (Warner)
Jaha.
Så fick vi det bekräftat också.
Den artistiska talangen i familljen Minogue räckte bara till en person. (97/09/19)
Per Bjurman
DANZIG: Blackacidevil (Hollywood Records)
Jo, jag vet. Jag brukar alltid tjata om att band ska förnya sig och
utvecklas, men å andra sidan, varför ändra på ett vinnande koncept?
På sin femte platta har Glenn Danzig skaffat såväl nytt band som nytt
sound. Den mörkt gungande metallrocken har i flertalet låtar ersatts av
teknologiskt bröt med ett överdåd av effekter, lika pompöst på sitt sätt, men inte lika bra. Och jag förstår inte meningen med att använda
röstförvrängare, när Danzigs största tillgång är just rösten.
När det nya och det gamla möts blir det spännande, som i "Sacrifice", eller favoriten "Come To Silver", där det industriliknande blandas med
ångestcountry och där Glenn sjunger som han ska. Så visst finns det
ljuspunkter även hos Mörker-Glenns senaste alster, men det mesta på
"Blackacidevil" går inte upp mot vad han presterat tidigare.
Bella Stenberg
DA PRESIDENT: Glue (Nylon/Sony).
Såväl drivet som infallsrikt och flyhänt utfört är det när stockholmska Da President breder ut sina tunga riff och snärtiga rhymes på den här debuten. Jag gillar "Isthatgoingtodoitforyou" och tuffa "The way I'm swinging", men kan aldrig riktigt tro på den svavelosande rappen. Da President verkar tycka det är coolt att vara förbannade utan att ha så mycket att ilskna till över. Och om man verkligen menar det spelar man väl ändå inte in en så poänglös cover som "The look"?
Håkan Steen
VANESSA DAOU: Zipless (MCA)
Ide'n att sjunga in Erica Jongs erotiska texter är lysande. Och i inledande "The long tunnel of wanting you" är resultatet häpnandsväckande. Och hett.
Tyvärr planar det sedan ut. Känns lite väl mycket "vernissage i New York med cocktailbär på tandpetare".
Ronny Olovsson
DARXTAR: Sju (Black Widow)
Detta är svenska Darxstars femte CD, namnet till trots. Bandet spelar lätt psykedelisk musik och verkar ha hämtat inspiration från såväl yttre rymden som Pink Floyd och Ekseption och de har en hängiven skara fans runt om i Europa. Jag är mycket förtjust i titelspåret och låtarna som helhet, men undrar varför gitarristen tillåts göra hämningslösa oengagerade solon i tid och otid.
Annika Sundbaum-Melin
P.M. DAWN: Jesus wept (Geestreet)
I ett år har P.M. Dawn jobbat med nya skivan "Jesus wept", frågan är om det är den rekordlånga tacklistan som tagit tid att sammanställa. Jag räknar slarvigt till runt 232 namn!
Musikaliskt experimenterar Dawn med lite gitarrpop (på bl<\!p>a Prince-inspirerade singeln "Downtown Venus"), men det är ändå i de vilande soulbagatellerna han rör sig mest hemtamt (sköna "The puppet show" och "Why god loves you").
Totalt sett en överarbetad skiva som hade mått bra av mer spontanitet och passion, än ännu en filtrering genom slicka producentöron.
Ronny Olovsson
DEATH IN VEGAS: Dead Elvis (Deconstruction/BMG)
Under det senaste året har det blivit mer och mer tydligt hur mycket rocken har brett ut sig över dansscenen. Varken Wall of Sound-banden eller Chemical Brothers vore mycket att ha utan sina skramliga gitarriff, om än i samplad form. Richard Fearless och Steve Heller som utgör Death in Vegas är samma andas barn. Men de hittar lugnet och nyanserna som saknas hos deras likar. Dead Elvis är således inte bara en rytmisk ångvält, utan flörtar också med tillbakalutad jazz och ambient. Lite synd bara att inte heller de lyckades undvika att avsluta med ett par riktiga sömnpiller.
Benjamin Mandre
DE DE: TBA Totally bombastic anecdotes (Columbia)
Svenska De De dansade bakom Dr Alban och Rob'n'Raz och tar nu klivet fram. Och visst - det håller.
Dansant soul, med 90-talsgroove och De De på sensuell, laid back, rap.
"Party" och "Take a step back" stavas h-i-t. Men också de softare spåren som "In the mood" imponerar.
Ronny Olovsson
DEDE: I do (Columbia)
Denise Lopez har alla förutsättningar att lyckas.
Ändå vill det sig inte riktigt - i Sverige.
På hemmaplan sålde förra singeln My lover 5|000 exemplar och nådde som bäst sjätte plats på Tracks-listan. I Japan har det varit helt annat tryck, både på skivförsäljningen och intresset.
DeDe gör soulpop som lämpar sig för både radio och dansgolv. Hon ser bra ut, omger sig med kompetenta låtskrivarkompisar, sjunger helt okej.
Problemet är möjligen att konkurrensen i den här genren är för tuff. Det finns helt enkel för många artister som gör exakt samma sak, lika bra.
Men ge I do en chans ändå. Det är DeDe värd. (97/09/19)
Anders Hvidfeldt
DEEE-LITE: Sampladelic relics & dancefloor oddities (Elektra)
Deee-lites kulörta neodisco är driven på gränsen till psykedelia och kunde därför ha haft sina poänger. Om de bara hade haft några fler låtidéer. Nu räckte det bara till en enda låt - Groove is inte heart.
Ronny Olovsson
DEEP BLUE SOMETHING: Home (Interscope/BMG).
"Breakfast at Tiffany's" har ni hört och en sådan käck light-REM-dänga sitter sällan fel i vare sig radions förmiddagstablå eller mina hörlurar. Resterande minuter på Texas-kvartettens debutalbum känns konturlöst och faktiskt rätt ointressant i sin småpompösa ljudbild anno 1989.
Håkan Steen
DEEP PURPLE: Purpendicular (BMG)
De är inte fega herrarna i Deep Purple och naturligtvis gör de det enda rätta- lägger om kurs efter Ritchie Blackmores avhopp. Nye gitarristen Steve Morse (Dixie Dregs/Kansas) har gjort intryck på gubbsen och rent musikaliskt är de häpnadsväckande.
Hade jag inte vetat annat hade jag trott att Roger Glover var utbytt, han är briljant och lyssna på Gillan i klassikern "Loosen my strings". Nog verkar det som om Ritchie höll tillbaka sina kolleger.
Frågan är, kan Deep Purplefansen hacka i sig en platta som inte låter särskilt myckt Purple? Gillar de att vissa låtar nästan är folkrock? Kompet är i stort Deep Purple, hammond och lätt lunkande, men det är
Steves fraser, snabba rytmväxlingar och övergångar man lägger märke till mest. Han är överdjävligt bra,utan att köra över som jag tyckte Joe Satriani gjorde. Pojkarna i Deep Purple har blivit män.
Annika Sundbaum-Melin
DEF LEPPARD: Vault (Mercury)
Ännu en samling. Den här gången från slicka hårdrockarna Def Leppard. De som med producenten "Mutt" Lange drev rockproduktionen in i rymdåldern med ett polerat sound som saknade motstycke (manifesterat på albumet "Hysteria". Men som också led total brist av spontanitet och råhet.
Dock: "Animal" är fortfarande en cool rocklåt. Och som bilmusik funkar Leppard ypperligt.
Tips: Köp "Hysteria" en gång till istället.
Ronny Olovsson
DEF LEPPARD: Slang (Mercury)
Har aldrig varit någon Leppardfan och just när man trodde att bandet somnat in för evigt släpper de en skiva som får en att baxna, blotta strupen och nästan ger en kramper av lycka.
Hur bär de sig åt? Likt kameleonter anpassar de sitt sound och sin musik till rådande musikklimat, utan att på något sätt inskränka på sin integritet.
Det här är verkligen Def Leppard och ändå inte. Låtarna är i sanning udda, var och en äventyr i en anda av tillbakalutad överskottsenergi. På den här plattan händer allt och ändå inget. Allt är nyskapande och ändå stulet. Motsägelsefullt?
Javisst, precis som musiken. Men vilken musik, vrid upp volymen och känn tårarna komma, vem behöver sex efter detta?
Produktionen är inte hälften så pompös (Mutt Lange är borta ur bilden) som förr, istället har de fått till en av de coolaste ljudbilder jag någonsin hört.
Backa inte för namnet Def Leppard, det här är -genuint genial hårdrock.
"Slang" kan bli plattan som vänder den sviktande publiktrenden för just hårdrock. "Slang" kan vara nittiotalets största hårdrockplatta!
Annika Sundbaum-Melin
DEL AMITRI: Some other suckers parade (A&M/Polygram)
Jo, de är lite småtrista i bland. Lite fyrkantiga. Lite blodfattiga.
Men bilden av Del Amitri som världens uslaste samling skottar, målad med särskild emfas i brittisk musikpress, är utomordentligt överdriven.
Viss löd finns det utan tvekan i gruppens robusta giarrrock. Stundom minner den om ett Byrds med rundare kanter, eller kanske om Tom Pettys mer konventionella ögonblick. Gedigt och snyggt.
Jag tycker också att Justin Currie är en bra sångare.
Han har ett nervdaller längst ner i strupen som faktiskt får mig att tänka på amerikanska Hot Water.
Some other suckers parade innefattar dessutom en handfull starka låtar. Om någon annan, låt säga nämnde Petty, givit utNot where it's at och What I think she sees hade kritiken defintivt blivit god.
Långt i från sensationellt, förstås.
Men helt okej. (97/06/27)
Per Bjurman
ANDRE' DE LANGE: Worth the wait (Superstudio Orange/Diesel)
Från Sydafrika (och gospelmusiken) härstammar denna soulröst, som hittills backat upp andra artister som Rebecka Törnqvist, Titiyo och Blacknuss Allstars. Här hörs den för första gången solo, på ett album späckat med ballader, vissa med funkigt stuk. Det är kompetent, stilsäkert och välproducerat (av Magnus Frykberg, Pål Svenre och Tony Mazerati) men blir aldrig riktigt magiskt, tyvärr.
Anette Masui
THE DELEVANTES: Postcards from along the way (Capitol)
Vilken gnistrande klar skivhöst det är för alla älskare av amerikansk countrydoftande rockmusik. Steve Earle, Whiskeytown, Bob Dylan och nu - The Delevantes. Direkt från Nashville. Två bröder, Mike och Bob Delevante. Och en viss Garry Tallent på bas och produktion. När sedan bröderna är mäktiga att presentera en gedigen samling jordnära sånger i halvakustiska arrangemang i Jayhawksklass är det bara att kapitulera. Ett nätt anslag, en vacker steel guitar och nervig sång är ibland allt som behövs.
Inledande Suitcase of leather är en svepande vacker historia med växelsång och en romantisk melodislinga som snuddar Stings Every breath you take i slutet av refrängen. Efterföljande My daddys cadillac är kromad bilnostalgi när den är som charmigast. Och vem kan motstå en låt med titeln John Wayne lives in Hoboken?
Nästan alla rätt. (971024)
Ronny Olovsson
DE LYCKLIGA KOMPISARNA: DLK (Birdnest)
DLK är långt ifrån i sin bästa form, trots att de låter lika hysteriska som alltid och satsar mycket på humor. Låtarna, och till och med texterna, har tappat stinget, utom i Dia Psalma-parodin "Del 3" och àCiv-polkaà. Det hjälper inte att Sussie har kommit tillbaka, eller att de experimenterar med reggae.
Konkurrensen bland svenska punkband har hårdnat på sistone, och om DLK vill försvara den plats de mutade in med bland annat "Le Som en Fotomodell" måste de skärpa sig ordentligt.
Bella Stenberg
DE LYCKLIGA KOMPISARNA: Live på Kafé 44 (Birdnest)
Den svenska punken verkar plötsligt ha fallit platt till marken.
Många gamla band kämpar på fastän gnistan slocknat.
DLK är vettigare än så, och lade av med äran i behåll och flaggan, om inte i topp, så i alla fall fortfarande flygande.
Plattan från avskedskonserterna i januari innehåller hyfsat ljud, bra stämning och gamla hitar som Dit kuken pekar, Dricka sprit och hålla käften, Egon, Vi är de lyckliga kompisarna och en hel del mer. Skoj, utan att vara en nödvändighet i skivsamlingen. (97/05/16)
Bella Stenberg
LARS DEMIAN: Elvis&Jesus&jag (Anderson records)
Sveriges Tom Waits har han kallats både en och två och tre gånger - och nu gör Lars Demian ett smålamt försök att bli av med stämpeln.
För det saknas inte referenser till den egensinnige amerikanen på nya cd:n. Somligt här är avigt, snirkligt och kantigt arrat, utanför alla givna ramar. På sant Waits-vis.
Modern svensk blues om man vill.
Men Demian tar ett steg vidare också, lite snett åt sidan. Svinen är en sån låt; dov, försiktigt smygande - och med en laddad klasskampstext.
Stolt är en annan skarp låt, en kampsång mot ytligheten som breder ut sig.
Annat har hämtat näring från hiphop och triphop och de rytmerna funkar fint i Demians ljudbild. Likt Beck Hansen mixar Demian hejvilt och gör musik som han är garanterat ensam om i Sverige.
Alla med CD-rom i datorn hemma kan dessutom se fram emot en en kul stund. Extra bonus på albumet är en interakiv del med livebilder, Demians vegetariska favoritrecept och mycket mer.
Fräckt,var ordet.
Anders Hvidfeldt
TOMMY DENNANDER:Less is more (part one)
TOMMY DENNANDER:Skeleton (part two)
Få svenskar spelar gitarr så vackert och svårmodigt som Tommy Dennander som redan som 14-åring kallades underbarn.Nu släpper han två (!) instrumentala plattor som nu släpps samtidigt. Den första "Less is more" är bra, men en smula för välpolerad för min smak. Ljudmässigt luktar det lite för mycket datorisering för att det ska kännas riktigt rätt. Fullt drag blir det först när Toto i en inspelning från 1991 kliver in. Plattan är tillägnad Totos hädangångne trummis Jeff Porcaro, som alltså medverkar på plattan. "Less is more" blir förstås att bli Västkustfansens favorit.
På "Skeleton" hörs jazzinfluenserna tydligare, men framrörallt visar Tommy här sin bredd och sitt genuina kunnande. Här slafsas inte, Tommy har en perfekt ton i spelet. Men framförallt är det mer drag, mer attack i spelet på platta nummer två. Varje låt har sin historia, vilket de också har rent bokstavligt i form av en berättelse. Njutbart!
Annika Sundbaum-Melin
DENNIS & DOM BLÅ APELSINERNA: Flyg Iväg (Birdnest)
Med tanke på att bandet haft ungefär tre år på sig borde deras fullängdsdebut varit mer lyckad. Bäst är den fjolliga titellåten, att bandet gjort en slags cover på Krapotkin, och de ibland rätt lustiga texterna. Saken är bara att lika ofta blir texterna enbart löjliga, och musiken prickar in nästan hela punkspektrat från slammer- och gnällpunk till pop- och reggaepunk. Det gör plattan ojämn, och svår att hänga med i.
Bella Stenberg
DEPECHE MODE: Ultra (Mute/MNW)
Så här låter nittiotalet, säger de skarpsinnigaste observatörerna i syntpopland.
Åh fan.
Så här lät åttiotalet, skulle jag vilja påstå.
Depche Mode modell -97 spelar ju faktiskt...ja, just det:
Gothrock!
Tvättäkta, storvulen, murrig gothrock.
Jaja - de har adderat lite förvridna samtidsljud och de strävar efter tidstypiska stämningar, snarlika de i rasande moderna kulturyttringar som filmen Seven och TV-serien Millenium.
Men det är lik förbaskat goth Ultra innehåller och hade The Glove (som väl alla minns?) fortsatt hade det lika gärna kunnat vara deras skiva.
Nu innebär ju inte det med absolut automatik genomrutten musik. Nine Inch Nails har bevisat att det fortfarande går att suga näring ur det mascara-sminkade liket.
Men då har Trent Reznor laddat sin musik med element allvarsmännen från Basildon sällan lyckas komma i närheten av. Temperament till exempel.
Nerver. Och sex.
En handfull fina sångmelodier och några starka, rätt obehagliga texter är det enda av egentlig värde jag hittar på Ultra.
Magi 1985.
Ointressant idag.
Per Bjurman
DEUS: In a bar, under the sea (Island)
Deus skruvade pop har stundtals stora kvalitéer, lite Tom Waits möter Beck. Totalt respektlöst och ibland uppiggande. Men här finns också ögonblick då jakten på nya oväntade grepp skymmer musiken.
Ronny Olovsson
D GENERATION: No Lunch (Columbia/Sony)
Framtoningen är så mycket rocknroll att det nästan blir fånigt, men dessa Coney Island-drumlar lever faktiskt upp till det. No lunch är en sympatisk omgång hårt vitt sväng pumpad genom producenten Ric Ocaseks fina popådror. Alla som någon gång stått vid spegeln och försökt banga fram en Johnny Thunders-frisyr till tonerna av Replacements Pleased to meet me eller Ramones Rocket to Russia jublar.
Håkan Steen
DIA PSALMA: Efter allt (Birdnest)
"Gryningstid" var ingen lyckträff, ingen lidnersk knäpp. Nej. Ulke & Co har mer att slunga ut ur högtalarmembranen. Deras kantiga punkhårdrock är direkt, enkel och gitarruppburen. Laddad med skoluppsatslyrik.
Och det enkla, grova, träffar rätt. Lätt naivt, men i samklang står text och musik stolt. Stark.
Musikaliskt finns här referenser till gitarrmanglande saker som Iron Maiden och Metallica. Men också ett stråk av något svårdefinierbart fornnordiskt, ursvenskt.
I "Bärsärkar-marsch" snöper så Dia Psalma nynassarna en gång för alla: "Nassarna som förebild och vår flagga som symbol. En bärsärkar-marsch i staden varje år, men är det vikingar, dom har ju inget hår!?"
Bäst: blytunga rifforgien "Ditt samvetes arme'".
Ronny Olovsson
DIA PSALMA: Sell Out (Birdnest)
Omslaget är lysande. Dia Psalma omvänt unmasked, tecknade av Joakim Lindengren. Måste ses!
Det musikaliska innehållet är inte lika upphetsande; baksidor från alla bandets singlar (utom coversingeln i nedräkningsserien), några framsidor, samt tre nya låtar av ordinärt skick. Kul för den som inte har singlarna, onödigt för andra.
Bella Stenberg
BRUCE DICKINSON: Skunkworks (Raw /Musikservice)
Gamle Bruce (ex.Iron Maiden) som gjort sig av med håret, gör på sin tredje soloplatta ännu ett musikaliskt tvärkast i hårdrockgenren.
Likt en Rob Halford på speed söker han förtvivlat efter en nisch att tillhöra - så långt bort från Maiden som möjligt. Vid en första genomlyssning, låter denna relativt enkla metallrock apa, men låtarna växer med tiden och i exempelvis "Meltdown" och "Octavia" är han i gammal, god form.
Vi behöver i alla fall aldrig frukta att Bruce stannar upp, till det är han alltför nyfiken.
Annika Sundbaum-Melin
BRUCE DICKINSON: Accident of birth ( Raw Power)
Rent produktionsmässigt är det här det bästa Bruce gjort sedan Maidens glansdagar.
Med mycket skickliga musiker och ett tryck och ett fläsk som är få metallproduktioner förunnade är det en ren njutning att lyssna på Bruces karaktäristiska fulsnygga röst.
Det här låter INTE som hans två tidigare soloplattor - det är väldigt mycket tyngre och bättre. Vad som tyvärr brister en del är låtmaterialet, bortsett från texterna som liksom alltid är lysande, så är vår vän Bruce ingen stor låtskrivare. (97/05/16)
Annika Sundbaum-Melin
DICTE: Voodoo vibe (Start/Sony)
Under hela 80-talet rönte danska sångerskor som Lis Sörensen och Sanne Salomonsen stora framgångar här i Sverige. Frågan är varför vi aldrig fick höra talas om Benedicte Westergaard - Dicte. Möjligen var det så att hennes dåvarande band Her Personal Pain aldrig hade mycket att komma med. Men själv är hon en enastående sångerska, försedd med en röst som påminner om Rebecka Törnquists själfulla stämma. Och plattan då? Jo, Voodoo Vibe börjar bra, låten Whammy borde kunna bli en riktig hit. Den här tjejen har slitit i snart tio år och det vore väl själva f-n om hon inte skulle slå igenom ordentligt den här gången.
Benjamin Mandre
BO DIDDLEY: A man amongst men (Warner)
Med jämna mellanrum borstas de gamla blueslegenderna av och ställs ut i strålkastarskenet. Nu är det Bo Diddleys tur. Stones Ron Wood och Keith Richards och Bon Jovis Richie Sambora gästspelar här på en Diddley-platta som firar hans 40-åriga karriär.
Okej, Diddleys särpräglade riff har kanske varit både tuffare, vassare, men det här är ändå ett livstecken som utstrålar vitalitet.
"Bo Diddley is crazy" vittnar dessutom om viss självdistans.
Ronny Olovsson
DILBA: No1 (Warner)
Raindrops heter en av de första låtarna på Dilbas debut och den är rätt typisk för stämningsläget som vilar över hela albumet.
Vi talar inte het dansmusik här. Snarare försiktig, tillbakalutad soulpop-lyssning för hemmabruk eller nattradions piggare producenter. Steely Dan-köret ungefär, utan några som helst andra likheter.
Vackert och bra är det, hursomhelst.
Jag har varit lite småskraj att Dilba skulle hamna i Titiyo-fällan. Höjd till skyarna, omskriven och geniförklarad långt innan hon fått visat vad hon han. Men vi behöver inte oroa oss.
No1 är ett starkt debutalbum. Teamet Klas Wikberg/Eric Gadd har producerat, hela Gadds kompband (vi talar om svenska musikereliten här) lirar bakom - och Dilba själv sjunger med befriande självsäkerhet. Enda tveksamheten är I´ll catch a star, som inte är dålig men där Dilba låter e x a k t som en kvinnlig Gadd.
Resten är rena njutningen.
Anders Hvidfeldt
DI LEVA: Jag är du (Mega)
Skulle musikrecensentens uppgift vara att plussa en musikers hjärta så är väl frågan om vår femgradiga skala skulle räcka till för att göra kramgoe Thomas Di Leva rättvisa.
Men nu är det musiken det handlar om ...
Och - jodå - vår lilla popjesus är sig lik. Fortfarande bygger han låtar av refränger som envist nöts in med eviga repetitioner på syntbottnade poparrangemang.
På senare år har rösten blivit en smula mer gäll och refrängerna en aning tjatiga. Produktionen har ibland smalnat av, blivit plastigt platt. Lite pyspunka i det melodiska maskineriet?
Textmässigt har också Di Leva som (klokt beslut!) återvänder till svenskan utvecklats till en kliché. Ord som Rymd, blomma, kärlek, allting, glädje och kosmos vaskas om på nytt i en slags poplyrikens lottodragning.
Varför inte våga mer?
Men... Ändå är Jag är du ett positivt besked. För här finns låtar som bär bättre, musikaliska idéer som lyser klarare än på mycket länge. Från junglerytmerna i Vi är överallt till dansbandsgunget i Svarta pärlan i London.
Ronny Olovsson
DINOSAUR JR: Hand it over (Blanco Y Negro/Warner)
Efter förra albumet Without a sound fick J Mascis höra att han stagnerat i sin makligt melankoliska rock och höll på att bli en karikatyr av sig själv.
Tror ni han bryr sig? Självklart inte.
Hand it over följer tydligt det spår som Mascis slog in på med Green mind 1991. Dock är låtarna starkare än senast, om än inte riktigt i samma magnifika klass som på 90-talsklassikern Where you been.
Mascis etsar in countrydofter och mellotron i sina svärtade sånger och spelar några av sina allra mest elektriska gitarrsolon. Titlar som Im insane, Alone, Loaded och Gotta go säger en del om atmosfären.
Och det är åter intensivt och trollbindande på ett sätt som bara Dinosaur Jr klarar av.
J Mascis har, så att säga, gjort det igen. (97/04/04)
Håkan Steen
DIO: Angry Machines (CBH)
Den lille mannen med den ohyggligt stora rösten är tillbaka och ännu en gång utmanar han åttiotals soundet till förmån för modernare tongångar.Ronnie James Dio har gjort en platta med ett sound värdigt Black Sabbaths tyngd och bottenlösa mörker. Det enda som Dio inte klarar lika bra som förr är låtskrivandet. Tungt, argt och därför njutbart, men låtarna håller inte hela vägen.
Annika Sundbaum-Melin
CELINE DION: Falling into you (Columbia)
Kanadensiskan Celine Dion har på de senaste åren vuxit till en storsäljare internationellt i genren som grenslar mellan pop och soul. Den där radiovänliga sorten. Lite Bonnie Tyler. Lite Mariah Carey. Lite Dolly Parton (jodå, lyssna på vibratot och sångtekniken).
Och "Falling into you" har kvalitéer för att lyckas i det facket. Några publikfriande covers - Aretha Franklins "(You make me feel like a) Natural woman" och Eric Camens "All by myself" - och hjärtknipande ballader - "Dreamin' of you" och "I love you".
Tyvärr känns helheten lite "polerad-TV-shops-Whitney Houston". Trots att Dion har en pipa som bär bra.
Kanske är det gamla poprockaren Aldo Novas fel. Han har snickrat ihop flera sliskiga spår.
Kanske är det Meat Loaf-producenten Jim Steinmans fel, som varit med och petat i den plastiga produktionen.
Lite mer själ, lite mer blodfylld soul, hade suttit bra. Och jag tror att Dions röst skulle ha klarat den utmaningen. För i "I don´t know" snuddar hon något större.
Ronny Olovsson
CELINE DION: Live a Paris (Sony)
Jag gillade Dions konsert i Globen, och här är delvis samma föreställning. Mer på franska, de största hitsen och en studiolåt, To love you more. Stor stämning, bra bild av en fantastisk röst, men presentationen av musikerna är väl bara kul en gång.
Jens Peterson
DIRTY THREE: Sad & dangerous (Big cat/MNW)
Glöm Walkabouts. Årets stora australiensiska sensation heter Dirty Three. Det är en lågmält råbarkad trio på gitarr, trumma och - violin. Verkar kanske väl apart, men Warren Ellis är en punk-Hendrix, fast med stråke. Synnerligen explosivt.
Per Bjurman
DISMEMBER: Death metal (Nuclear blast/house of kicks)
Titeln på Dismembers senaste platta är mer än en titel - det är en innehållsförteckning. För death metal, kompromisslös, klassisk sådan med typiskt Dismemberstuk, är just vad som serveras.
När största delen av den armada dödsmetallband som satte segel har kapsejsat - eller bytt stil - styr stockholmarna vidare, som ett flaggskepp och med fanan i topp. Deras fjärde fullängdare är lika tuff som någonsin, och bevisar att lika väl som ett äpple om dagen är bra för magen är en äktsvensk dödsmetallplatta bra för resten av kroppen. (97/08/08)
Bella Stenberg
DISSECTION: Storm of the Light's bane (Nuclear Blast/House Of Kicks)
Kan man beskriva black/death metal som trallvänlig? Om det går, så är det den bästa beteckningen på Dissections musik.
Bandets kännetecken är de melodiösa och väl genomarbetade gitarrstämmorna som slingrar sig in mellan snabba trumtakter och brutal sång. Många partier är instrumentala, och flera till och med vackra. På sin andra platta har göteborgarna utvecklat och i viss mån nyanserat sin mycket tekniska stil. Men fortfarande låter de lagom arga, och har åstadkommit en helt okej platta.
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Another real cool time - more distorted sounds from the north (Fuzz bomb/Amigo)
Uppföljare till den smått klassiska Real cool time-samlingen Amigo gav ut 1985. Liksom då får vi en provkarta på unga svenska band med förkärlek för larm, men medan banden på ursprungsverket i första hand verkade i Sonics-färgad garageanda är merparten slynglarna på nya skivan unga kusiner till Stooges, MC5 och andra obarmhärtiga punkprototyper från det sena sextiotalets Detroit.
Många låter häpnadsväckande fräscha och hungriga. Jag hittar inte en skärva av retrokänsla, trots de antika förebilderna. Men som jag konstaterade redan i en krönika i måndags finns det en tidlös energi i den här typen av rå rock 'n' roll, som ständigt återupptäcks av nya kids och laddas med ny, ung kraft.
Allra bäst är Hellacopters, Zoobox och Robert Johnson & Punchdrunks, men jag vill gärna nämna även Demons, The Locos, Hymans, Smooth & Greedy och The Nervous.
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: A tribute to Judas Priest (House of kicks)
Klubbar för inbördes beundran ska man bara sparsmakat lösa medlemsskap i. Varför är Saxon och Helloween med här? Och hur kommer det sig att Udo Dirkschneider gör den ballaste insatsen när han sjunger "Metal Gods".
Det var inte särskilt längesedan Judas Priest och Rob Halford gjorde skivor ihop. Kunde inte Priest få svalna lite först? Jag väntar med spänning på samarbetet mellan Toni Iommi och Rob Halford och jag tänker INTE spela den här plattan igen...
Annika Sundbaum-Melin
DIVERSE ARTISTER: Bergtagen (Birdnest)
Viken utomordentligt bra idé, att samla några av de svenskaste band vi har på en samlingsplatta. Nordman, Anitas Livs, Hedningarna, Big Fish, Dia Psalma mf.l. Här låter man folkrockarna härja fritt på varsitt spår och det lämnas utrymme för såväl elguror som nyckelharpor och fioler. Dröm dig bort till bergakungens sal och njut av våra svenska, rockande spelemän...
Annika Sundbaum-Melin
DIVERSE ARTISTER: The best of Rhino (eastwest)
En påse lördagsgodis från kvalitetsetiketten Rhino med Aretha Franklin, Dr. John, Wilson Pickett, Otis Redding och Sister Sledge, för att nämna några få.
Idel välkända låtar som ni säkert redan har. Men en utmärkt platta för vilken fest som helst.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Booty call (Jive/Virgin)
Ännu ett soundtrack, gott folk, men ett som höjer sig ur högen. Åtminstone om man inte kan få nog av
sirapsoulballader framförda av män med beroendeframkallande röster (Silk, Johnny Gill, Joe, Gerald Levert) och kvinnor som vet var skåpen ska stå (SWV).
Och så KRS-One mitt i allt.
Och P.M Dawn har producerat Backstreet Boys! Totalt fantasilös arbete där dock.
Helt jämn är nu i ärlighetens namn inte Booty call (och vi ska inte ens spekulera om filmen med samma namn).
Men jag har i alla fall lyssnat på den flera dar i sträck.
Samt - cirkeln sluts väl i alla fall på nåt vis när Herr Snusk Too Short (skulle inte han pensionera sig?) gör duett med Fru Snusk Lil Kim.
Booty call var ordet. (97/05/09)
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Breaking the waves (PolyGram)
Musiken till Lars von Triers nya film är inte i samma kultklass som Tarantinos sedvanliga soundtracks, däremot låter det mer blandband 1977 över det. Deep Purple, Thin Lizzy, Mott the Hoople, T-Rex och - hepp! - bonusspåret John Kongos "He's gonna step on you again" (som du hört med Happy Mondays).
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Bulletproof (MCA)
Okej. Salt-N-Pepa, halva Lost Boyz, Passion, Nonchalant, halva Jodeci, Wreckx-N-Effect och Black Grape bland andra på den här skivan från en en historia med Adam Sandler som gör sig så himla bra på bild, det måste alltså vara en bra film.
Och ett rätt så bra soundtrack.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Children of the night - What music they make (Seadog Records)
Rockhistorien är full av geniala psykopater.
Som Syd Barrett.
Brian Wilson.
Och Phil Spector.
Men ingen har förenat dårskapen och snillet med samma utstuderade hängivenhet som Roky Erickson - psykedelisk mästare från 13th Floor Elevators och The Aliens som redan på sextiotalet började antyda att han är utomjording och några år senare låstes in på mentalsjukhus, med diagnosen grav schizofreni. Permission fick han under delar av sjuttiotalet bara för enstaka livespelningar - alla enligt myten fullständigt fantastiska.
När min kompis Hasse, fotograf från Borlänge, helt exklusivt träffade Lucifers förtrogne, som han själv kallat sig, hemma i Austin för snart tio år sedan bodde denne hos mamma Evelyn och vakade sig genom nätterna med "Motorsågsmassakern" på video.
Han var trevlig, men misstänksam till uppgiften att Hasse rest ända från Europa till Texas.
- Hur har det gått till? Åkte du u-båt...?
För blott två veckor sedan fyllde den stackars mannen - som numer lär vara helt omedveten om sin egen stora musikaliska gärning - femtio år och på den här vinyl-tributen hyllas han av tretton (förstås...) unga lärjungar från Skandinavien.
Skivan är ojämn, som nästan alla utgåvor av den här sorten, och jämfört med engelsk-amerikanska föregångaren "Where the pyramid meets the eye" - där såna som Primal Scream, R.E.M., Jesus & Mary Chain och Doug Sahm bugade för den gamle hjälten - känns den aningen blek, trots en mer "autentisk" råhet.
Fast de svenska bidragen håller nästan genomgående hög klass. Jag är väldigt förtjust både i Entombeds hänsynslöst tunga "Night of the vampire" och Silverbullets kusliga Suicide-version av tidiga Elevators-trippen "I had to tell you". Den ska ni höra, ni som undrar varför somliga av oss tror så mycket på de unga göteborgarna.
Nomads, som kan sin Roky bättre än de flesta, är förstås också helt klanderfria men borde fått bidra med något matigare än en livetolkning av "Red temple prayer".
Jag vet ju att de gjort heliga "You're gonna miss me" tre miljarder gånger bättre än vad Shake Appeal gör här.
Viss kärlek och sympati även åt Bates Motel och, faktiskt, Psyched Up Janis. (97/08/01)
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: Clueless (Capitol)
En godsak är Counting Crows "The Ghost In You" i en livesinspelning för radio från 1993. The Muffs "Kids in America" må vara enkel, men den är kul. Och World Partys Bowie-cover "All the Young Dudes" likaså.
Hur filmen är har jag ingen aning om. Clueless, liksom.
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Common ground - voices of modern irish music (EMI)
Guinness-smaskig musik och ett fynd för alla som älskar keltiskt.
13 nya inspelningar, mycket traditionellt, med kända nunor som Bono & Adam Clayton, Elvis Costello, Sinéad O´Connor (som gör en vidunderlig vacker "Raglan road") och Kate Bush. Utan anmärkning i de flesta fallen.
Men maffigaste musiken kommer från de mindre exponerade. Liam O Maonlaí (ex-Hothouse Flowers) sjunger helt hypnotiskt med didgeridoo, bodhran och bouzouki bakom i "Cathain", Andy Irvine (ex-Planxty) och dragspelsdrottningen Sharon Shannon (som hörts med Waterboys) är också bländande.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Dead presidents (Capitol/EMI)
Receptet för god soulmusik är detsamma som för god matlagning: ju duktigare kock desto mindre smör behövs för att ge smak åt anrättningen.
Utifrån detta kan man konstatera att 60- och 70-talets soulkockar var bättre på att göra låtar än dagens skapare av neosoul. Lyssna bara på det här soundtracket (två CD) med Sly & The Family Stone, The Dramatics, Aretha Franklin, The O´Jays, Sam & Dave, Stevie Wonder, The Temptations, The Undisputed Truth, Curtis Mayfiled, Al Green, Isaac Hayes, James Brown, The Intruders, Barry White mfl.
Anette Masui
DIVERSE ARTISTER: Definitivt 50 spänn 6 (Rabb Records)
Priserna går upp på det mesta, men Definitivt-samlingarna ligger kvar på 50 spänn, och blir med andra ord mer och mer prisvärda för varje år. Bandpresentationerna är dock lika taffliga som förra gången. Den sjätte plattan innehåller 20 band, med större musikalisk bredd än någonsin, från Cobolt som inte är punk alls, via urpunkarna Coca Carola som varit med på samtliga skivor, till Purusams hardcore. (97/06/13)
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Def Jam Music Group Ten Year Anniversary (Def Jam/Sony)
Man behöver verkligen inte vara rapfanatiker för att älska Def Jam-stallets artister.
Jag menar, vem kam motstå namn som Beastie Boys, Public Enemy, LL Cool J (åtminstone hans tidiga alster) och Warren G?
När Def Jam nu firar 10-årsjubileum (hmmm...hip, hip, hurra!!!) ger bolaget ut en finfin tillbakablickande box om fyra CD som innehåller det mesta av det bästa - så här långt. 60 låtar allt som allt och en hel bunt tveklösa klassiker.
Enda plumpen: varför inget CD-häfte med uppgifter om låtarna?
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Dictators forever, forever Dictators (Roto/House of Kicks)
En spansk tribut till nyligen Sverige-aktuella punkikonerna Dictators och jag är ledsen att behöva göra fansen bestörta ännu en gång, men faktum är att jag tycker åtskilliga av de medverkande på den här skivan gör materialet mer rättvisa än hyllningsobjektet självt. Dictators låg, och ligger, obehagligt nära heavy metal men när The Pleasure Fuckers (fint namn) exploderar i Faster & louder, amerikanska Fleshtones i New York New York och svenska Nomads i The Minnesota album, då är det bara tuff, ruffig rock 'n' roll.
Sator gör bra i från sig de också, liksom ytterligare en handfull, för mig helt okända, band. För att vara en hyllningsskiva är Dictator forever ändå ovanligt rolig.
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: DJ Honda (Sony)
"Ma nigga Honda."
Det är inte alla japaner förunnat att bli kallad neger men DJ:n med det fantastiska motorcykelnamnet - erkänn att Honda har humor - är nere med de allra tuffaste MC-pojkarna, och de allra bästa.
Grand Puba, världens bästa, Guru, Redman, Beatnuts, Alkaholiks och ännu fler, alla radar de upp och bland de mindre kända vill vi gärna utnämna Sean Black till en kille med stilo.
Det här är inte en helt ny skiva, när jag bodde i Los Angeles förra året sket alla självutnämda hippa på sig av lycka över denna samling eftersom i LA är japanerna med färgat hår de trendigaste som finns.
Sen att DJ Honda kanske inte är en plattvändare som lägger särskilt många nya variationer till eftervärlden spelar förmodligen ingen roll så länge det svänger åtminstone hyggligt. Plus att som sagt rapparna som ställer upp kring sin nigga Honda kan garantera kvalitet, även den här gången.
Nu väntar vi bara på den svenska versionen med DJ Saab.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Docklands - A state of mind Volume 1 (Lyrical robot/Edelpitch)
När man hör talas om Docklands brukar det oftast, och delvis oförtjänt, handla om droger. Med resultatet att musiken glöms bort fullständigt. Tråkigt, med tanke på hur många världsnamn som stått i deras discjockeybås.
Hann du inte vara där innan polisen brutalt bommade igen klubben finns chansen att åtminstone få ett smakprov på hur det kunde låta. För nu har de släppt en samlings-cd och tanken är att det ska bli fler.
Volym 1 innehåller bland annat Green Velvets halvknäppa "The stalker", James Barths suveräna electroversion av "Music is the key" och dessutom några hårdare bidrag från svenska stjärnorna Lenk och Adam Beyer.
Ett stärkande plåster på såren i väntan på att Docklandsgänget ska få öppna portarna på nytt.
Bildtext: Rave galore på Docklands. Nu finns musiken på skiva också. Trevligt. (97/08/01)
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: Dragon attack - A tribute to Queen (Hawk)
Den här plattan vore tämligen intressant om det inte vore för några herrar som vet hur man gör något kul av det som annars skulle bli trist och förutsägbart.
Lemmy Kilmister sjunger och Ted Nugent lirar gura i en grym version av Tie you mother down. Glenn Hughes utmärker sig också i Get down make love, liksom Jeff Scott Soto i Save me. Allas vår Yngwie Malmsteen manglar på i en härligt version av Keep yourself alive. Sådana guldkorn ger en platta kultstatus och hedrar dessutom i det här fallet Queen.
Annika Sundbaum-Melin
DIVERSE ARTISTER: The end of violence (Outpost)
Wim Wenders gör inte bara intressanta filmer. Även soundtracken är värda uppmärksamhet.
Som det till nya filmen, med ett småslamrigt möte mellan U2 och Sinead OConnor (Im not your baby), en skrovlig Tom Waits vid pianot i Little drop of poison och Injured bird, en förtjusande gitarrballad med Michael Stipe och Vic Chesnutt.
För att bara ta tre exempel från en riktigt bra soundtrack-skiva. (97/09/19)
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Evita (Warner)
Nörd-varning för Madonnavänner.
"Evita" är en rätt tråkig musikal. Den har en världshit, "Don´t cry for me Argentina" men den får man höra desto mer. När Madonna till sist gör den riktiga versionen elva låtar in i CD:n har den redan spelats till leda i olika varianter och med andra textrader.
Pop-fans har skäl att hålla sig undan. För inbitna musikalvänner är CD:n kanske en större upplevelse. Här finns ju en specialskriven ny låt av Lloyd Webber och Tim Rice, balladen "You must love me" som Madonna gör bra.
Men här finns också tråkiga transportsträckor. Mäktiga körer och en del diskussioner med migränmusik.
Jonathan Pryce (Peron) är en bra musikalsångare, Jimmy Nail har personlighet. Antonio Banderas har den idiotiska berättarrrollen som Che Guevara.
En EP hade räckt.
Jens Peterson
DIVERSE ARTISTER: Fear and loathing in Las Vegas (Margariteville/Island)
Det här är ingen vanlig skiva precis. Det är ett slags radioteateruppsättning av vänsterradikale, amerikanske gonzo-journalisten Hunter S. Thompsons hedonistiska mästerverk Fear and loathing in Las Vegas. I huvudrollerna hörs Harry Dean Stanton (enastående!), Jim Jarmusch och Maury Chaykin och de lyckas med fragmentariskt eldunderstöd av musikstycken som Rolling Stones Sympathy for the devil, ge den apokalyptiska texten just den hallucinatoriskt febriga nerv den kräver.
Inget för Gunde Svan. Men en makalös upplevelse för den som vet hur tequila tar när solen står i zenit över Mojave-öknen.
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER Flirting with disaster (Geffen/MCA)
Brokigt soundtrack som knappast välter några butiker, men det är hygglig förströelse i väntan på att den riktiga skivutgivningen kommer i gång igen. Dr John, den store, svänger läckert med Angela McCluskey i Anything but love och Flirting with disaster, Carl Perkins är omtumland cool i Lend me your combd och har man inte hört den förr är Urge Overkills minihit Somebody else's body givetvis ett fynd. Fast vilka är Inch? De låter precis som Sator.
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: Freezone 2 - Variations on a Chill (SSR/MNW) Detta är en makalöst kvalitetsfullproppad flum- och stilsurfarsamling.
Här återfinns Sentinels ambienta jazzjungle-feting "Pulse of Life", Marc "T Power" Royals underbara och lekfulla "Mutant Jazz" (historiens bästa breakbeatbomb!), Philadelpha-housefantomen Josh Winks technofluffiga "An Open Mind" med flera med flera. Tips: Gå och handla.
Anders Bersten
DIVERSE ARTISTER: Future - a journey through the electronic underground (Virgin)
Fagra Gillian Anderson, som vi känner igen som Dana Scully i Arkiv X, nöjer sig inte med att göra succé i TV-rutan. När hon medverkade som presentatör för BBC:s vetenskapsprogram Future fantastic blev hon så fascinerad av signaturmelodin att hon bad att få göra ett samarbete med Hal - bandet som komponerat trudelutten. Resultatet blev så småningom en riktigt hyfsad samlings-cd där Gillian valt ut sina egna favoriter, bland annat Future sound of London, Chemical Brothers och Massive Attack. Och så givetvis den låt hon gjorde tillsammans med Hal - Extremis. Det ska erkännas att hon inte är så värst märkvärdig som sångerska, snarare framstår det som ett smart marknadsföringstrick. Men, handen på hjärtat, vem skulle inte vilja bli popstjärna för en dag och dessutom tjäna en hacka för besväret? (97/06/13)
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: Get on the bus (Interscope/MCA)
En Spike Lee-film och ett soundtrack som är alldeles utmärkt,
speciellt The remedy med A Tribe Called Quest och trots att Stevie
Wonder gör Bob Marleys The redemption song (nä, inte ens Stevie ska
ge sig på den).
I övrigt Curtis Mayfield, Guru, Neville Brothers, BLACKstreet, Doug E.
Fresh, D´Angelo och fler.
Perfekt middagsmusik.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER:High school high (Big Beat/WEA)
Det känns väldigt viktigt att alla investerar i det här soundtracket,
speciellt i dessa dagar när en CD kostar hundra kronor för mycket.
"High school high" samlar gräddan av dagens hip hop- och R&B-artister,
så då blir det ett delikat smakprov på det mesta man ändå inte har råd
att köpa.
Till exempel Wu-Tang Clan. Changing Faces. Real Live. Faith Evans. De
La Soul. KRS-One. Tribe. Scarface. The Roots.
Jag kan fortsätta. Men föreslår att ni lyssnar istället.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Home alive - the art of self defense (Epic/Sony)
Praktiskt taget hela Seattles musikscen tillsammans i en jättelik antivåldsmanifestation, sprungen ur det brutala och fortfarande ouppklarade mordet på The Gits-sångerskan Mia Zapata.
Att så många ställer upp är ur rent mänsklig synvinkel givetvis glädjande, men ett visst mått av selektion hade nog inte skadat. Det är väldigt svårt att överblicka innehållet på de två CD som utgör "Home Alive". Men några guldkorn har jag lyckats vaska fram. Som live-versionen av Nirvanas "Radio friendly unit shifter", Supersuckers stenhårda "She´s my bitch", Fastbacks "Time & matter" och Posies "Limitles expressions":
Fast allra bäst är nog Jello Biafras militanta inledningstal. Det säger allt om varför USA ser ut som USA gör.
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: Inner city blues - the music of Marvin Gaye (Motown)
Somliga spyr på hyllningsplattor, själv tycker jag att de ofta är rätt trevliga. Bono, Stevie Wonder, Madonna och Neneh Cherry är några av kändisarna på här tribute-CD:n till soulmästaren och de ror i land projektet utan att skämmas.
Men originalet är förstås ljusår bättre.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: I shot Andy Warhol (Atlantic)
Får nästan tårar i ögonen när jag hör Lovin Spoonfuls "Do you believe in magic", en av de 13 låtarna på den här filmplattan. Gammalt blandas med "nytt", det vill säga nutida bands (R.E.M., Wilco, Luna, Jewel m fl) covers av Donovan, Small Faces, Buffalo Springfield och annan 60-talspop.
Mysigt är bara förnamnet.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Kiss covered in Scandinavia (Rosa)
Det var längesedan farbröderna i Kiss var så brutala som de framställs på den här hyllnings CD:n, gjord av skandinaviska band.
Leila K är fullkomligt lysande i Rock bottom, Entombed, Hellacopters och Håkan Hemlin med Mike Nilsson spelar faktiskt brallorna av Kiss i löjligt balla versioner av God of thunder, All American man och Cold gin.
Jag har svårt att tro att Infinite Mass har en relation till Kiss, men deras version av Black diamond är skitsnygg. Lindgren 5 Steps gör en jazzig Escape from the Island.
Kiss har skapat en hel hög hits under sin karriär och här framställs de på ett så kul sätt att jag hellre lyssnar på detta än på gamla
Kissplattor. (97/06/13)
Annika Sundbaum-Melin
DIVERSE ARTISTER: Kittenish 3 (MNW).
Efter två volymer med huvudsakligen ny svensk gitarrpop ur demodjungeln koncentrerar sig ungdomstidningen Ultras tredje samlingsalbum helt på ung klubbmusik. Bredden är stor, uttrycken sofistikerade, somligt trist, annat anonymt. Men mycket är riktigt kul. Och sånt som Alexi Delanos "T&J" eller Twins "Like we do in the dust" låter i alla fall i mina lekmannaöron hur internationellt som helt.
Håkan Steen
DIVERSE ARTISTER: The knights who say Dot (Dot/Border)
Ibland är det verkligen tröstlöst att recensera musik. När de stora skivbolags-jättarnas produktion utgörs av pliktskyldiga skivsläpp de knappt själva tror på och trista samlingsplattor av vilka det går tretton på dussinet.
Då är det verkligen som en skänk från ovan skivor som The knights who say Dot dimper ner i recensionshögen. En fullständigt lysande samling av elektrifierade grooves, varav nästan allt producerats av svenska artister. Somt är tillbakalutat och lättillgängligt, till exempel Quants Intestinal sound. Annat ställer större krav på lyssnaren, främst de båda bidragen från Krister Chris Lancelot Linder, som numera kallar sig Tupilaq. Är det så här bra den svenska musiken kommer att låta i framtiden har vi inget att oroa oss för. (97/05/16)
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: Les cool sessions2 (Delabel/Virgin)
Jimmy Jay, producent och låtskrivare åt bland andra den franska rapmusikens megastjärna MC Solaar, gav 1993 ut en hiphopsamling med namnet "Les Cool Sessions." Plattan ställde hans excentriska samplingar mot oprövade franska förmågor, varav många (bland andra Sleo, Démocrates D., La Funk Mob, Les Sages Poètes de la Rue) blev stjärnor efter skivdebuten.
På "Les Cool Sessions 2" introducerar Jimmy Jay en handfull nya namn. Huruvida dessa kommer att gå samma öde till mötes låter jag vara osagt - här saknas artister som sticker ut, samtidigt som de tillsammans ger en schysst fransk rapuppvisning.
Anette Masui
DIVERSE ARTISTER: Le vrai hip hop (Barclay/Polygram)
Det är alltså såhär det låter när man är nere med den riktiga hip hopen i Frankrike. Jag brukar gilla fransk rap men här är produktionen osäker och försöken i verbal snits mest taffliga.
Rakt av inspiration från amerikanska föregångare, vet inte om man ska skratta eller gråta när det talas om "Columbia" (vitt kaffe, alla?) och när vi hör "Elliot Ness" (ni vet - Fugees) är det nästan så att man föredrar Just D.
Eller kanske rap på tyska (skojar bara!!!).
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Logical Progression Level 2 (Good Looking/Next Stop)
LTJ Bukems samlingsalbum Logical Progression blev inte bara en kommersiell framgång för hans då relativt blygsamma skivbolag Good Looking. Den kom också att bli förebild för en rad musiker världen runt.
Uppföljaren Level 2 är till stora delar ett samarbete med rapparna MC Conrad och MC DRS.
Och det är rätt synd.
Ibland funkar det bra, men i längden blir det lite tradigt. I den andra avdelningen, där han låter breakbeatvirtuoser som Chameleon och Seba från svenska Peanut Planet stå för sig själva, uppstår däremot magiska ögonblick få andra artister kan mäta sig med.
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: The Lords of Svek Vol.1 & 2 (Svek/ Next Stop)
Alexi Delano, Jesper Dahlbäck och Cari Lekebusch har dragit runt nere på kontinenten i åratal och både sålt plattor och lirat heta vax på de flesta ställen som räknas.
Ändå är de i stort sett okända för en bredare publik här hemma. Men nu kanske det blir ändring på den saken. Och det är faktiskt tack vare en fransman, Stephan Grieder. Han har med nystartade Stockholmsetiketten Svek nylanserat dessa gossar och ett par till på samlingarna Lords of Svek vol. 1 och 2. I detta format blir det tydligt att det verkligen utvecklats ett svenskt sound - sparsmakat, men ändå uppfinningsrikt. Den första volymen går krokiga vägar, via Alexi Delanos fuzzorgie Slam that bass baby! och Jesper Dahlbäcks kontemplativa dubtechno i The lonesome dub. Den andra klampar på med enklare, men inte mindre begåvade, steg. En bitvis briljant rapport från den svenska technoscenen anno 1997. (97/07/04)
Benjamin Mandre
DIV. ARTISTER: Lost and found 1962-1969 (EMI)
Höstens nostalgitripp alla kategorier.
Svenska EMI ligger bakom den här CD-dubbeln med (hemska uttryck…) "gamla godingar". Men "Lost and found", som är tänkt att bli en hel serie framöver, är faktiskt kvalitet rakt igenom och inte den vanliga, urvattnade TV Shop-mixen.
Första utgåvan innehåller 54 låtar. Lite namndropping så ni får en idé om spännvidden: Walker Brothers, Tim Hardin, Beach Boys, Roy Orbison, Lovin Spoonful, Scott McKenzie och 1910 Fruitgum Co - bandet bakom den ultimata tuggummipoplåten "Simon says".
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Love Jones - The music (Columbia/Sony)
När jag nyligen var i USA fanns det ingen film man hellre ville se än Love Jones. Och lika romantisk som filmen, förmodligen, är The Music med artister som Fugees Lauryn, Maxwell, Xscape, Dionne Farris, Cassandra Wilson men Groove Theorys Never enough är nog bäst. R&B-samling som om den hade sammanställts av Mitt Livs Novell. (97/05/02)
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Men in black (Sony)
En sekund av Will Smith är det enda jag behöver för att bli alldeles bubblig, av skratt mest, så Smiths återkomst i musikbranschen (minns hans gladhip- hop-duo DJ Jazzy Jeff and The Fresh Prince) är svår att vara taskig mot, om det i andra fall skulle vara enkelt om ni förstår.
Nåväl. The Fresh Prince är numera filmstjärna och från hans nya extrasuccé "Men in black" kommer här soundtracket med den gode Will i titelspåret och ett till, ganska bra "Just cruisin´" som Smith skrivit med bland annat Nas.
Trackmasters har producerat.
I övrigt är den en ojämn men hygglig samling med artister som A Tribe Called Quest, De La Soul, Snoop och Jermaine Dupri (söt röst, han kanske skulle rappa istället för att göra trista produktioner?
Inte om banken får bestämma förstås), Ginuwine, The Roots med D'Angelo, 3T och nämnde Nas.
Och filmen är förstås sommarens bästa. (97/07/18)
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Mersmak Rasslebygd 1997 (Beat That!/Border)
Favoritfestivalen i Emmaboda värmer upp med en samlingsplatta där nästan samtliga av årets band medverkar. Det handlar om demoversioner, udda låtar och tidigare outgivet material, totalt 21 spår. Broder Daniel ger ordet tonårsångest ett ansikte i Sitting out in the cold, en demolåt från 1989 (!). Helt nya namn som Bad Cash Quartet, Wellmeant och Stargazer lovar gott. Silverbullet vädrar sina Suicide-influenser i Hacker II och Honey Is Cool måste förstås höras i Waiter. Men roligast är This Perfect Days High and stupid, en riktigt lyckad reggaetackling av deras egen Young and stupid. Mersmak, verkligen. (97/06/13)
Håkan Steen
DIVERSE ARTISTER: Metalheadz - presents platinum breakz (Metalheadz)
Har du fortfarande ingen koll på vad som döljer sig bakom genrebeteckningar som "jungle", "drum'n'bass" och "breakbeat" så har du din perfekta guide här. Etiketten Metalheadz med Goldie i spetsen har samlat sig till en dubbel-CD som är en rytmisk resa till 90-talets nya dansmusik som på en gång är ambient och techno, fast musikaliskt smartare.
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Metallurgy (Metallurgy/Border)
Femton band. Femton låtar, varav tolv tidigare outgivna i dessa versioner. Live, remixar, demolåtar, nya låtar. En bred metallblandning, som nästan känns lite väl ambitiös i sin strävan att vara en raritet.
"Metallurgy" är snarare något för fanatikern än för den genomsnittlige lyssnaren. Medverkar gör bland andra Sepultura, Fear Factory, Faith No More, Young Gods, Kyuss och svenska Eleven Pictures. Den medföljande intervjuboken på 192 sidor är mycket välgjord.
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Metal militia - a tribute to Metallica 2 (Tribute Records/House Of Kicks)
Den andra svenska Metallicahyllningsplattan har blått omslag med en àelektriskà stol. Trots några utländska band är den lika tråkig som den första - alldeles för opersonlig. Bäst är Colossus. Roligast är skotska Holocaust, vars låt àThe Small Hoursà Metallica gjort en cover på, som här spelar àMaster Of Puppetsà, och Physical Attraction, som har körassistans från Metallicas svenska fanklubb. Fast det är inte särskilt lysande musikaliskt.
Bella Stenberg
DIV. ARTISTER: Monolithic Minds (Primal Subdivision/MD)
Visst är det skoj att så många svenska band har skördat så stora internationella framgångar på senare år. Monolithic Minds är en samling svenskproducerad drumnbass som ger en imponerande bild av en musikstil som hittills blivit lite styvmoderligt behandlad av skivbolagen här hemma. Det mesta är riktigt bra, men det känns som om det börjat gå lite inflation i den här genren när vartenda band vill visa att de hänger med. Vi hade till exempel kunnat vara utan remixversionerna av både Fleshquartet och kalkonbandet Amen.
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: Motörhead Tribute (Rosa Honung)
Vad sägs om en rockbilly version av låten "Motörhead". Eller en kvinnlig sångerska på "Hellraiser". När de svenska hardcore/punk/dödsmetallbanden Castaway, Sator, Omnitron Entombed och Cosa Nostra mf.l hyllarMotörhead på 20-årsdagen, tar det bokstavlgt talat hus i helvete. Lemmy skulle gilla det här.
Annika Sundbaum-Melin
DIVERSE ARTISTER: Music inspired by the motion picture Hoodlum
(Loud/BMG)
Och här kommer ett till..! Filmmusiken till Hoodlum som verkar vara väldigt härlig med Tim Roth och Andy Garcia som Lucky Luciano och då radar förstås gangstarapparna (Wu-Tang Clan och Mobb Deep) upp och souldivorna (Faith Evans, Erykah Badu) känner sig som ja, Lena Horne, kanske.
Och So good med Davina med Chef Raekwon (Wu-Tangare på solokvist) är som sagt så jädrans bra. (97/07/29)
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: 926 East McLemore Ave./The soul of Stax (Amigo)
Ännu en föredömlig soulsamling. Adressen i titeln går till den ombyggda biograf i Memphis där Stax-artisterna gjorde sina tidlösa inspelningar.
Möt Carla Thomas, William Bell, Isaac Hayes och ytterligare 17 stjärnor ur Stax-stallet och inse att de här låtarna från åren 1968 - 1975 är ljusår bättre än det mesta som släpps på skiva i dag.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: 9 millimeter (Antenna records)
Ett alldeles riktigt svenskt soundtrack med en massa nya låtar - det är vi inte bortskämda med i Sverige. Och 9 millimeter, med premiär i dag, håller bättre på skiva än på bio.
Cd:n innehåller flera specialskrivna låtar. Bland annat Caught up in da game med Infinite Mass, med gästspel av amerikanska soulmadamen Lalomie Washburn. Sugande tung, soulig hiphop.
Men det finns mer: Jennifer Brown släpper första smakprovet från sitt kommande album. Låten är skriven av Kim Carnes (!) och är en ballad som kunde ha legat på nån av Mariah Careys skivor. Helt okej och sjungen med stor pondus av Jennifer Brown.
Robyn är också med. Och Show me love luktar hit lång väg, med en refräng som nästan klingar ABBA.
Andra namn på skivan: Blacknuss, George Cole och Stephen Simmonds (lysande svensk sånglöfte att hålla ögonen på framöver).
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Not fade away - remembering Buddy Holly (MCA)
Årets första "tribute"-CD är faktiskt bitvis rätt underhållande.
Genom modernt studiotrolleri sjunger rockhjälten själv i "Peggy Sue got married" - med ny bakgrund av 60-talspoparna The Hollies. Ungefär som på "nya" Beatles-singeln "Free as a bird".
Bortsett från den tveksamheten ser en rad säkra artister till att ro Holly-projektet i land. I laguppställningen: Nanci Griffith, Los Lobos, The Band, Joe Ely, Mary Chapin Carpenter, Steve Earle, Nitty Gritty Dirt Band, Mark Knopfler och Waylon Jennings.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Now and in time to be (Grapevine)
Älskar ni Irland älskar ni den här cd:n.
Med på samlingen är några av öns stora (Van Morrison, Mike Scott, Shane MacGowan och Karl Wallinger...den nivån) och de har förenats för att hylla poeten W.B.Yeats.
Precis så bra som det låter på pappret.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Phenomenon (Reprise)
Eric Clapton har en makalös karriärsnurr på äldre dar och bär förstås upp CD:n till Travolta-rullen med sin "Change the world". Andra hörvärda: Aaron Neville och Robbie Robertson (i Van Morrisons "Crazy love"), Taj Mahal, Peter Gabriel och J.J.Cale.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Power pop classics of the '70s, the '80s & the '90s (Rhino/Amigo)
Sommarens plattor.
Jo, jag tror tammefan det.
Tre powerpopsamlingar - en för vart och ett av de senaste tre årtiondena - sammanställda med kunskap, glädje och rungande kärlek.
Sjuttiotalsskivan känns det nästan som jag gjort själv. Den innehåller i princip bara personliga älsklingar. Exempelvis Big Stars September gurls - en av de bästa poplåtar som någonsin spelats in, faktsikt - The Records fantastiska Starry eyes, Flamin' Groovies Shake some action, Dwight Twilleys I'm on fire, Cheap Tricks Come on, come on, 20/20:s Yellow pills, The Rubinoos I wanna be your boyfriend och...ja, jag kan räkna upp alla arton spåren. Fantastiska fusioner av sötma och adrenalin, allesamman.
Också åttiotalsutgåvan består till största del av oemotståndligt godis - Phil Seymour! Hoodoo Gurus! The dB's! - medan nittiotalet får skämmas en aning för viss ojämnhet.
Men dels har det ju inte gjorts så fasligt mycket powerpop det här säregna decenniet, dels är den ju faktiskt bara sju år ännu.
Kalas! (97/06/13)
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: Private parts - the album (Warner)
En del bra musik finns på det här soundtracket, från Ramones sjuttiotalspunk till ny metal i form av bland andra Rob Zombie och Marilyn Manson, och Ozzy Osbourne som gör en låt ihop med Type O Negative. Plattans helhetsintryck störs av små flimdialoger som poppar upp mellan låtarna. Påfrestande och onödigt. Vill man höra dem kan man se filmen. Varför någon nu skulle vilja det? (97/06/13)
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Punk legends - the american roots (Jungle)
Detta skulle kunna vara soundtracket till fjolårets bästa musikbok, Legs McNeils och Gillian McCains Please kill me - the oral history of punk. Nästan alla av vikt som figurerar på dess fantastiska sidor finns med här.
Huruvida Punk legends fungerar som historielektion är emellertid tveksamt. Jungle presenterar nämligen inte någon enkel klassikerparad. Tvärtom består skivan i princip bara av obskyra alternativtagningar och i första hand vänder den sig nog till oss redan invigda.
Vi får å andra sidan vårt lystmäte. Somligt är svinbra. Som en skruvad, avskalad version av Richard Hells Blank generation, med Heartbreakers i kompet (hör Johnnys gitarr!). Eller som Heartbreakers egen Let go, i demoversion. Så bra var han, Johnny Thunders, så fantastisk. Till höjdpunkterna hör också en råare mix av Dead Boys klassiker Sonic reducer, en mix Stiv Bators enligt omslagstexten föredrog framför den något snällare vi hört förut.
Allra roligast är dock Wayne Countys Maxs Kansas city. Herr County, som senare blev Fru Jayne County, var ingen stor talang, men den här ögonblicksbilden från Manhattans kanske mest legendariska rockklubb är omistlig. (97/10/10)
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: Punk + (K-Tel/Border)
En finsk samling med 20 band inom skatepunk, ska-core och allmänt glad punk/hardcore. Här finns både okända finska band och välkända svenska och amerikanska som Millencolin, Pennywise och Shelter.
"Punk +" är en god inledning eller översikt till musikstilen. Själv har jag hittat en ny favorit i mer rockiga Bif Naked. Synd bara att de flesta band inte medverkar med sina bästa låtar.
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Rapmasters: From tha Priority vaults, vol 1, 2, 3, 4
(Priority/Virgin)
Vänner av politisk korrekthet ska på inga sätt närma sig denna samling (till lågpris! köp förstås) CD:s från skivbolaget Priority.
Här har vi nämligen ett stycke hip hop-historia representerad av dem som gärna kallar sin original-gangstrarna, det vill säga Ice-T, Ice Cube och hans vänner i NWA (Niggers With Attitude), bland annat den i AIDS så tragiskt bortgångne Eazy-E.
Tung hip hop perfekt för nattliga bilfärder men lyriken som sagt ingenting för kultursidorna och ingen konsekvens när östkustlegenderna EPMD också spritts över skivorna.
Men bara en löljpotta gnäller över det man får så många klassiker på ett och samma, förlåt, fyra fat.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Reggatta Mondatta - a reggae tribute to The Police (ARK 21)
Jag brukar avsky "hyllningsplattor". Helt enkelt för att originalet ALLTID är bättre än kopian. Och resultatet när tolv olika artister dessutom ska göra det på samma skiva brukar bli horribelt spretigt och ojämnt. Men. Tanken är inte så dum. Att låta reggaeartister tolka de största hitsen från The Police. För - eeh - Police snodde ju liksom reggaen från de jamaicanska reggaehjältarna.
Melodierna håller bra. "Roxanne" (här med Aswad), "Spirits in a material world" (en loj Pato Banton med Sting som gäst), "Jamaican in New York" (kul titeländring och skönt uttänjd av Shinehead), "Every breath you take" (vacker sång från Betty Wright), "Message in a bottle" (i struttig Maxi Priest-dräkt), "Can't stand losing you" (ordinärt gung från Steel Pulse), "Walking on the moon" (i en tillbakalutad Sly & Robbie-stämning)...
Helt okej sommarmuzak på strandpartyt. (97/08/01)
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Relativity urban assault (Relativity/Sony)
Veckans samlingsplatta.
Beatnuts, Common, MOP, Fat Joe, DJ Honda och comebackaren PMD, Dru Down och fler så det blir inte så finskänsligt om ni förstår. Prisvärd, som vi brukar säga.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: The Return Of Jesus Part 2 (Birdnest)
En psykedelisk-spaghettiwestern- film noir-rock n roll-rulle bör av naturlig skäl ha ett spretigt soundtrack. På The Return Of Jesús part 2 medverkar en hel hop Birdnestband. Sticker ut från mängden gör Johan Johanssons countryslagdänga Please Dont You Shoot At Jesus, Dia Psalmas sista låt, den så beskrivande betitlade Trash Future Dance, Robert Johnsons spaghettiwesternlåt Trigger Happy och Charta 77 och Incka med A Kiss And A Smile.
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Rhyme & reason (Priority/Virgin)
Det är lite kul för jag hade just börjat tycka Wu-Tang Clan blivit väl förutsägbara men så visar sig det att Tragedy med RZA är den enda låten som är bra (RIKTIGT bra) på det här soundtracket (nähä?) med alla från Dogg Pound, Tribe, Heltah Skeltah, Lost Boyz, Guru, KRS-One och fler. På pappret alltså en superextra uppradning, men i praktiken får vi hoppas att filmen är roligare.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Rumpshaker (Virgin)
Lathund till hip hopen som just nu klättrar på hitlistorna världen över. Skee-Los "I wish", Luniz "I got 5 on it", Coolio "Too Hot", Dr Dres "Keep their heads ringin'"...
Perfekt "blandband" på CD.
Och du - tjejen på omslaget heter Anita och lär komma från Borås...
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Set it off (EastWest/WEA)
Att Brandy med Tamia, Gladys Knight och Chaka Khan (!), Organized
Noize och Queen Latifah och En Vogue är med på det här soundtracket
tar inte bort det faktum att Seal, Bone Thugs-N-Harmony och Simply Red
också är det.
Och då är första laguppställningens bidrag väl såsiga.
Tack och lov har vi i och för sig Busta Rhymes, Goodie MOb och Da 5
Footaz.
Men Seal gör "Hey Joe".
Fast förmodligen är filmen bra.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Songs in the key of X (WB)
TV-serien "The X-files" har uppnått kultstatus på samma sätt som en gång "Twin Peaks". Allt fler följer nervöst de mer eller mindre osannolika äventyren som agenterna Mulder och Scully kastas in i. Böcker finns redan. En film är på väg. Och här har vi så en skiva, där en lång rad s t o r a artister låtit sig inspireras av TV-serien.
Skrovlige William S. Burroughs och R.E.M. förenas i märkliga "Star me kitten", Sheryl Crow gör en lågmäld och melankolisk "On the outside", Foo Fighters bjuder på ödesmättade "Down in the park", Nick Cave serverar hotfulla "Red right hand", Elvis Costello och Brian Eno gör en påpassligt mystisk och spännande "My dark life". Och till skillnad från många andra temaskivor (med en drös loja stjärnor) håller det här albumet ihop - stämningsmässigt.
Kort sagt: Ett fullgott surrogat för att dämpa abstinensen i väntan på att TV-serien börjar visas i Sverige igen till hösten.
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISER: The songs of Jimmie Rodgers - a tribute (Sony)
Bono inleder till pianokomp och stråkar med en finstämd Dreaming with tears in my eyes. En ganska ordinär sånginsats av U2-stjärnan.
Sedan följer en imponerande stjärnparad: Dylan väser ur sig en småputtrig My blue eyed Jane. Wille Nelson hör vi till kvidande fiol i en kul Peach pickin time in Georgia. Steve Earle stånkar på i In the jailhouse now och Mellencamp rufsar till Gambling bar room blues. Ändå lyfter det inte riktigt, känns mest bara småkul.
Coolast: Surgubben Van Morrisons Mule skinner blues. (97/08/22)
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Soul in the hole (BMG)
Ännu en i raden av amerikanska basket-filmer. Tillika ännu ett fullspäckat soundtrack. Wu-Tang, Mobb Deep och Xzibit är några etablerade namn som turas om att passa micken till varandra och leverera säkra trepoängare. Men det är den mindre kända första femman med Dead Prez, Big Punisher, The Dwellas, Common och O C, som med sitt finlir spelar skjortan av de flesta. Soul in the hole är ett av årets starkaste album och det bästa soundtracket på bra länge. (97/10/10)
Joachim Atterfors
DIVERSE ARTISTER: Space jam (WEA) Undrar om det är en komplott det här med att Seal är med på vartenda soundtrack nuförtiden och trots att R. Kelly med Changing Faces och Jaÿ-Z (får göra det med årets alla galanta damer...) är mer än god tröst och att den ytterligare kombinationen som nästan är för bra att vara sann (Method Man och LL Cool J och Busta Rhymes och B Real och så Coolio!) i Hit them high (The monsters´ anthem) och även om Monica och D´Angelo är med så blir det för tunt. Ja, just det, filmen är den när Michael Jordan träffar Bugs Bunny.
Anna Björkman
DIVERSE ARTISTER: Spawn (Sony)
Tanken är god, men utförandet inte alltid så lyckat. På soundtracket till Spawn, ännu en serietidningsfilm, blandar sig mestadels metallband med dansakter. Bakom idén till korsningarna av till exempel Henry Rollins och Goldie, Korn och The Dust Brothers och Slayer och Atari Teenage Riot står Happy Walters, som även låg bakom soundtracket till Judgement Night.Flera kombinationer svänger ordentligt medan andra svånger mindre. Framförallt versionen DJ Spooky gjort på Metallicas For whom the bell tolls.Där händer ingenting, och låten kunde gjorts betydligt bättre och fläskigare. Fast det är klart, blir det en hit så lovar jag att dansa. (97/08/15)
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Straight edge as fuck 3 (Desperate Fight)
En svensk hardcoresamling med bra hardcoreband, som Final Exit, Doughnuts och Abhinanda.
Det enda ytterligare som behövs sägas om Straight Edge As Fuck 3 är att alla tolv låtarna är tidigare osläppta.
Till exempel Refuseds New Noise, som sannerligen visar upp en för bandet ny sida. (97/05/16)
Bella Stenberg
DIVERSE ARTISTER: Straight outta Boone county (Bloodshot/MNW)
Synd att termen No depression blivit så infekterad. Egentligen står den ju inte för något annat än ung country - gjord med gammal, okonstlad attityd.
Det framgår på den här fina Bloodshot-samlingen, där tjugo nya namn tolkar tjugo gamla.
Vi hör vingliga favoriterna Waco Brothers göra Clash-rökare av Merle Travis Nine pound hammer, vi hör Robbie Fulks svänga tufft i Moon Mullicans knäppa Wedding of the bugs, vi hör One Riot Ranger i en Louvin-besläktad, gospel-klingande version av Delmore Brothers Southern moon, vi hör Sally Timms i en besjälad Tennessee waltz och vi hör ytterligare en Delmore Brothers-pärla, I'm so lonesome without you, som ett slags gnistrande mountain-song i händerna på Hazeldine.
Och ingenting är konstigt.
Bara väldigt, väldigt bra. (97/04/04)
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: Supersounds (Superstudio/Diesel)
Tony "Zorba" Zoulias och Mad Mats har hängt i många av Stockholms DJ-bås. Men mest bekanta är de för sitt huserande på G-klubben, där de fått stort inflytande över mångas musiksmak. Och för den som inte nöjer sig med att stå och svettas på klubbens dansgolv en gång i veckan har de grävt i sina skivsamlingar och givit ut en mixdubbel med varsin cd.
Zoulias pumpar upp tempot omedelbart med Environmental Science, Headrillaz och Chemical Brothers stompiga beats. Han hinner även med bland andra Dave Angel och Dave Clarke under sin 71-minuters session. Mats tar det lite lugnare tillsammans med Carl Craig och Brand New Heavies. Men hittar även mer originella spår som Hot Lizzards jazziga "165...drop" och Maas "Going". Bara stundtals kommer han ikapp med det normala discotempot. Något mindre dansant, men inte mindre intressant. (97/07/25)
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: The sweet sunny north vol. 2 (Shanachie/MNW)
Två amerikaner, David Lindley och Henry Kaiser, plus 61 norska folk- och worldmusiker. Ibland lirar Lindley ihop med norrmännen, oftast visar våra grannar upp sin musik på egen hand.
Ett bevis för att folkmusik kan vara något riktigt häftigt.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Tapestry revisited - a tribute to Carole King (Atlantic)
Frågan är om det någonsin släppts så många "tribute"-CD som det senaste halvåret. Jimi Hendrix, Tom Waits, Leonard Cohen, Marvin Gaye…det har liksom inte varit någon hejd på hyllandet.
Och nu är det dags igen.
Föremålet för allas beundran den här gången är Carole King, utan tvivel en av USA:s bästa låtskriverskor någonsin. Med mer än 20 år gamla albumet "Tapestry" som självlysande utropstecken.
Nu har, som framgår av titeln, ett antal artister återbesökt "Tapestry". I laguppställningen finns namn som All-4-One, Rod Stewart, Celine Dion, Eternal, Bee-Gees, Amy Grant och Bebe & Cece Winans, i sällskap av Aretha Franklin.
Den sistnämnda soultrion ger sig i kast med King-klassikern "You've got a friend" och man får väl vara tacksam att inte träbocken Curtis Stigers (som också är med på ett hörn) fick den låten.
Summa sumarum: en hyllning utan större anmärkningar. Men vilken platta som helst med originalet är att föredra.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: That thing you do! (Epic)
Tom Hanks kommande film handlar om ett popband som upplever en liten släng av Beatles-febern. Kanske en lysande film, möjligen.
Men detta soundtrack är en sömnig samling med 60-talsnostalgi som kan passera ohörd.
Kul petitess: Tom Hanks medverkar som låtskrivare.
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: The truth about cats and dogs (A&M)
Varierat soundtrack med ett välkommet livstecken från Suzanne Vega (lovande inför kommande CD:n), Cowboy Junkies, Al Green, Paul Weller och The Brand New Heavies.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: This is cult fiction (Virgin)
Man behöver inte heta Quentin för att njuta av denna fascinerande samling, trots att avstampet tas i Tarantinos egensinniga musikval till succén "Pulp fiction".
Här samsas gamla klassiska ledmotiv till TV-serier ("Mission impossible", "Helgonet", "The man from U.N.C.L.E", "Snobbar som jobbar" m m) med klassisk filmmusik (från bl a "Taxi driver", "Blue velvet" och "Midnight cowboy").
En CD som skänker en lätt surrealistisk stämning åt ditt cocktailparty.
Ronny Olovsson
DIVERSE ARTISTER: Tower of song - The songs of Leonard Cohen (A&M)
Tribute-plattor är ofta rätt hemska, men här är en som faktiskt funkar bra. Leonard Cohens välkända sånger tål att tolkas av andra. Don Henley, Bono, Aaron Neville, Sting & Chieftains och Willie Nelson är bara några som deltar.
Vad man sen gillar är ju en smaksak.
Själv tycker jag Peter Gabriels syntdova "Suzanne" hör till höjdpunkterna.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Trainspotting (Premier/EMI)
Boken - en nattsvart saga om ett sällskap utstuderat asociala heroinister i Edinburgh, författad av Irvine Welsh - har redan utsetts till en av de bästa som skrivits och Danny Boyles film blir enligt enhälliga bedömare vårens cineastiska händelse.
Följakltigen borde även s k i v a n "Trainspotting" hålla anständig klass. Och visst - den har sina stunder. Sina helt oförglömliga stunder...
Framförallt tänker jag på Primal Screams titeltrudelutt, ett slags tonsatt heroinrus på dryga tio minuter, minst lika skrämmande och obehaglig som den stora klassikern i sammanhanget - Velvet Undergrounds "Heroin". Liksom Lou Reed, som skrev det sistnämnda mäterverket, vet medlemmarna i Primal Scream bara alltför väl vad det handlar om.
Reed bidrar för övrigt med ett spår på "Trainspotting" - "Perfect day" från "Transformer" - liksom Iggy Pop, Edinburgh-pundarnas stora hjälte. Både "Lust for Life" och "Nightclubbing", två av den gamle vildhjärnans främsta nummer, ingår i låtlistan.
Andra höjdpunkter är Sleepers oväntat vassa version av Blondies "Atomic", Underworlds direkt översinnliga "Born sippy" och den märkliga syntvals med vilken Damon Albarn begår solodebut, "Closet romantic".
En skiva man knappast kan vara utan.
Per Bjurman
DIVERSE ARTISTER: 38 soulklassiker 1960-69 (Diesel)
Alldeles utomordentlig soulsamling från Mauro Scoccos bolag Diesel.
Inte nog med att man får höra några av soulens verkliga giganter (Marvin Gaye, Sly Stone, James Brown etc.), Mats Nileskär presenterar artisterna i informativa texter i CD-häftet.
En lysande julklapp.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: 21:st century soul (Talking Loud/Polygram)
Hip hop-bolaget Talking Loud vill visa att de fortfarande har krut i bössan och inte bara lever på framgångarna från nittiotalets början. Och mig lyckas de i alla fall övertyga rätt bra. Med hela hipphetsmaffian samlad ger de smakprov på hur soulen utvecklats under det senaste året. Idel säkra kort och inga riktiga djupdykningar. 4 Heros Loveless, Roni Size-projektet Reprazents Digital och DJ Krusts apokalyptiska Future unknown är några av de vassare bidragen. Ändå känns det som om samlingen inte riktigt lever upp till sin titel. Det är rätt få av dessa låtar som verkligen är förtjänta av epitetet nyskapande. Och det var väl inte det som var meningen? (97/04/25)
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: Rebirth of Cool Phive (4th & Broadway/Polygram).
Sällan lyckas skivbolag ge ut helgjutna samlingar. Undantag finns och dit hör 4th & Broadway's "Rebirth of Cool"-samlingar. Hittills har det kommit fyra och det femte kapitel som ligger i skivdisken innehåller ett axplock av kvalitativa nya svarta bakåtflörtar.
Här återfinns bland annat Doradoros souldiva Jhelisa med starka "Friendly pressure", Österrikes deep beat supremos Kruder & Dorfmeister och de båda mästerninjorna från Clink Street.
Anders Bersten
DIVERSE ARTISTER: A River of Sound (Hummingbird/Virgin)
Någon vaken SVT-inköpare bör snabbt lägga vantarna på den här BBC-serien om irländsk folkmusik. I väntan på det får vi trösta oss med CD:n, där130 artister gör finfin reklam för traditionell irländsk folkmusik. Waterboys- och Pogues-fans smälter direkt, tro mig.
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: Step right up - the songs
of Tom Waits (Caroline)
Usch och fy och vet hut för idén att "hylla" Tom Waits.
Jag har normalt inget emot tribute-plattor - men detta är för mycket. En hop alternativbands slakt av Waits låtskatt.
Pete Shelley må ha (haft?) kvaliteter, men hans punkslammerversion av "Better off without a wife" är meningslös. The Wedding Present yxmördar "Red shoes by the drugstore" och låter som sämsta sortens krattiga källarband och Jeffrey Lee Pierce gör en slapp, hiphopvariant av "Pasties and a G-string".
Okej, det finns några uthärdliga (Dave Alvin, Tim Buckley, men på det stora hela, nej, tack!
Anders Hvidfeldt
DIVERSE ARTISTER: The knights who say Dot (Dot/Border)
Ibland är det verkligen tröstlöst att recensera musik. När de stora skivbolags-jättarnas produktion utgörs av pliktskyldiga skivsläpp de knappt själva tror på och trista samlingsplattor av vilka det går tretton på dussinet.
Då är det verkligen som en skänk från ovan skivor som The knights who say Dot dimper ner i recensionshögen. En fullständigt lysande samling av elektrifierade grooves, varav nästan allt producerats av svenska artister. Somt är tillbakalutat och lättillgängligt, till exempel Quants Intestinal sound. Annat ställer större krav på lyssnaren, främst de båda bidragen från Krister Chris Lancelot Linder, som numera kallar sig Tupilaq. Är det så här bra den svenska musiken kommer att låta i framtiden har vi inget att oroa oss för.
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: 21:st century soul (Talking Loud/Polygram)
Hip hop-bolaget Talking Loud vill visa att de fortfarande har krut i bössan och inte bara lever på framgångarna från nittiotalets början. Och mig lyckas de i alla fall övertyga rätt bra. Med hela hipphetsmaffian samlad ger de smakprov på hur soulen utvecklats under det senaste året. Idel säkra kort och inga riktiga djupdykningar. 4 Heros Loveless, Roni Size-projektet Reprazents Digital och DJ Krusts apokalyptiska Future unknown är några av de vassare bidragen. Ändå känns det som om samlingen inte riktigt lever upp till sin titel. Det är rätt få av dessa låtar som verkligen är förtjänta av epitetet nyskapande. Och det var väl inte det som var meningen?
Benjamin Mandre
DIVERSE ARTISTER: When we were kings (Mercury)
Fugees möter ABBA - med utsökt resultat - på soundtracket till filmen om Muhammad Ali.
Låten heter Rumble in the jungle och innehåller en mycket frikostig sampling från ABBA-hiten The name of the game. Med prydlig credit till Björn & Benny på omslaget.
James Brown, B.B. King, Spinners och Bill Withers är andra säkra namn på boxningssoundtracket. Ja, även Ali är med, i korta kaxiga snuttar.
Anders Hvidfeldt
DIZZY MIZZ LIZZY: Rotator (EMI-Medley)
Dansk dynamit, sägs det. Men nog är det svartare krut i D.A.D. än i D.M.L. (varför ska danska rockband alltid ha för långa namn…). Det här är oftast ganska snäll, småputtrig pophårdrock som inte känns direkt nödvändig 1996.
Ronny Olovsson
DJ KOOL: Let me clear my throat (American/BMG)
Av princip brukar jag gilla allt som ligger på skivetiketten American. Artisterna kan ofta sammanfattas med eventuellt musikaliskt nyskapande och att de är totalt odrägliga i allmänhet. Glöm - till exempel - aldrig Milk.
DJ Kool är av samma härliga tradition - absolut o-pk, vilket i grund och botten betyder att man är världens bästa retsticka. Men speciellt raffinerad är nu inte den här gaphalsen.
Och det är ju perfekt till grabbarnas ölbrölparty!
Anna Björkman
DJ KRUSH: Meiso (Mo Wax/Next Stop)
Tokyobördige scratch- och beatveteranen DJ Krush golvar med detta sitt tredje album övriga tripphoppare med en platta som överträffar allt äldre material. Meiso betyder "att vandra" på japanska, och betraktelsen över unga maktlösa storstadsmänniskors liv som Krush tidigare helt skapat utan ord, är idag förstärkt med prominent vokal uppbackning från två välkända rapbiggies, Guru och C.L.Smooth.
Meiso är värt ett öronbesök.
Anders Bersten
BUS 75: Bus 75 (Mega)
Den dynamiska duon Pigeon och Dacream har något som ger dem en särställning tillsammans med Latin Kings på den svenska hip hop-scenen. De utgår nämligen inte från kaxighet och råstyrka, utan humor och intelligens. Hör bara trallvänliga Menage á trois eller den sanslösa Introduktionskurs i svenska. Och fall pladask. (97/09/19)
Benjamin Mandre
D*NOTE: D*Note (VC/Virgin)
Matt Winn och hans D*Note har inte avvikit mycket från den funkiga jazzen på debuten Babel, även om de uppdaterat rytmerna något.
Att låna element från drum n bass-scenen kan knappast anses vara unikt längre, men så länge det låter bra får de gärna sno vad de vill. På denna självbetitlade tredje platta, som ges ut på nystartade etiketten Virgin Club, varvar de det instrumentalt jazziga med svalkande soul. Alltid med lika god avvägning mellan pompösa stråkar och välplacerade grooves.
Lika banbrytande som Babel blir det aldrig. Men vill ni ha en värdig avslutning på den här sommaren, så missa inte de mästerliga pianoriffen i The long goodbye eller Py Andersons fenomenala stämma i Lost and found. (97/08/08)
Benjamin Mandre
D.O.A.: The Black Spot (Virgin)
Gamla slitvargar ylar vidare. Vresigt, bångstyrigt, och på ett par spår nästan löjligt brutalt ("Unchained Melody" och "Cut Time" handlar om hur man stympar och styckar sina fiender).
Men smockorna landar inte på hakspetsen. Lite för ofta slutar det med låtar som bara är "nästan", som inte håller hela vägen. (97/04/04)
Ronny Olovsson
D.O.A: New York City speedcore (Earache/House Of Kicks)
Oj, då. Detta var något helt nytt, men vad? Industrial strength techno står det på konvolutet till CD:n, som innehåller så totalextrem dunkadunka-malamala-skyndaskynda-samplasampla-skrikavråla-brutalnågot att man knappt kan göra annat än skratta. Ljudmässigt påminner det en hel del om hur min förra CD-spelare, som var trasig, lät.
Att slölyssna på Disciples Of Annihilation är ingen njutning, och ska man dansa till dem, tja, då bör man ha betydligt bättre kondition och koordination än vad jag har.
Bella Stenberg
DODGY: Free peace sweet (A&M/Polygram).
Minsann, jag tror det äntligen är dags att börja ta Dodgy på allvar. Tidigare har London-trion gjort trivsam men i ett större perspektiv rätt ointressant popmusik av snällare sort. Visserligen lär en poparkeolog inte heller på detta tredje album ha några större problem med att bena ut vilka 60-talsband som format Dodgy (lyssna på Beatles-pastischen "Trust in time"), men här letar de på fler håll och dofter av såväl Beck som brittisk triphop kan skönjas. Resultatet blir en tydligare egen profil med spetsigare melodier. Och det känns lite fånigt att skriva, men ändå: det här är finfin sommarpop.
Håkan Steen
TANYA DONELLY: Lovesongs for underdogs (4AD/MNW ILR)
Efter Throwing Muses, Breeders och Belly insåg Tanya Donelly att det nog var soloartist hon ville vara ändå. Första egna fullängdsförsöket visar inte upp några radikala förändringar. Fortfarande uppriktig melodisk nordamerikansk gitarrpop således, här spelad av folk från bland annat Pixies, Veruca Salt och Juliana Hatfield Three. Samtidigt finns det mycket med radiopotential, lyssna bara på Pretty deep och Lantern, och det vore onekligen välförtjänt om Lovesongs for underdogs kan leda till ett större genombrott för den här coola damen. Redan frälsta fans lär heller knappast bli besvikna. (97/09/05)
Håkan Steen
DONOVAN: Sutras (American Recordings)
Han gjorde entré på englandslistan för 31 år sedan med "Catch the wind", fortsatte med "Colours", "Sunshine superman", "Mellow yellow" och andra singelhits. Nu gör Donovan comeback, med Rick Rubin som producent (märks inte...), och låter i princip exakt som förr. Mjukismusik som gjord för levande ljus och rödvinsdrickande.
Anders Hvidfeldt
DO OR DIE: Picture this (Rap-A-Lot/Virgin)
Är man allergisk mot Bone Thugs and Harmony inse då skräcken med hip hopare som vill låta som Bone - Do or Die ja - med likadana fladdrande tungor och så den sedvanliga fantasilösa gangstarappen ackompanjerad av tjutande syntar.
Huh.
Anna Björkman
THE DOORS: Absolutely live (Warner)
Klassisk livevinyl som fångar The Doors live under perioden 1969-70 tar klivet in i CD-åldern. Och visst - Jim Morrisons säregna rock är värd att upptäcka på nytt i sitt mest nakna format, levande från scenen.
Men förvänta dig ingen greatest hits, här saknas flera av gruppens största låtar ("Light my fire" m fl).
Ronny Olovsson
DORIS DAYS: Live in Poland (Some Pearls)
Svenska Doris Days har en hel del gemensamt med Portishead - utan att vara plagiatörer. Det mesta på CD:n (som inte alls är inspelad live...) låter riktigt hyfsat. Vi talar mollig, dimmig pop med passande titlar som I wait in Warsaw och To Ulrike M.
Ett band att hålla ögonen på framöver.
Anders Hvidfeldt
DOWN BY LAW: All scratched up (Epitaph)
Dave Smalley och hans käcka gossar är pigga på popsmittad punk. Gitarrburen och armstark. Och har kvalitet nog i låtskrivandet för att kunna erbjuda mer än bara ett energiskt utspel.
Favorit: "Independence day".
Ronny Olovsson
WILL DOWNING: Moods (Fourth & Broadway)
Man bör verkligen vara på humör för stämningssoul för att uppskatta Will Downings nya. Soundet är lojt på gränsen till sövande, så tillbakalutat att det blir rena uthållighetsprovet att orka igenom hela CD:n. Synd på en så rar röst.
Anders Hvidfeldt
DOWNSET: Do we speak a dead language (Mercury)
Vresiga Downsets tunga agitatoriska hardcorehybrid är inte Rage Against The Machines långt efter. Samma attack, samma energi, samma frustration, samma malande rytmer, samma mässande sång… Men Rey är ingen De La Hoya.
Ändå. Här finns det mycket muskler.
Ronny Olovsson
DR ALBAN: Born in Africa (BMG)
Om Dr Alban varit född i Sverige hade han lirat i dansband i dag. Precis som dansbandsmusik fyller hans låtar ingen funktion om man inte kan dansa till dem. Man måste föreställa sig det här på ett disko med tusen watt i pa:t…
Men, är det bra då? Tja, "This time I'm free", gör ju gästsångerskan Martina Edoff riktigt bra. Antonia Samorgiannidou styr upp andra låtar. Alban själv är en usel sångare, men det är å andra sidan den karaktäristiska, livlösa rösten som gör låtar som "So long" och hiten "Born in Africa". Alban har skapat sig en egen nisch i musikbranschen och det är, om inte annat, beundransvärt.
Annika Sundbaum-Melin
DR. ALBAN: I believe (Dr. Records/CNR)
Den svensk är nog inte född som inte någon gång stått i en bar eller på ett dansgolv och försökt skråla med i kroglivets signaturmelodi, Sing halleluja. För med 21 guldplattor och lika många platinum i kappsäcken har Dr. Alban stadfäst sig som något av en nationalsångsförfattare åt krogfolket. Nu är Sveriges mest musikaliske tandläkare tillbaka bakom mikrofonen. Och visst är det riktiga Stomatolleenden han bjuder på. Från inledande Guess whos coming to dinner till avslutande remixversionen på Oh baby, varav den senare är något så ovanligt som ett samarbete med reggae- och dubmästarna Sly & Robbie. Så värst spännande blir det ändå aldrig. Mest är det fortfarande såna där sånger som lätt låter sig skrålas efter ett par öl innanför västen. (97/10/17)
Benjamin Mandre
DR DRE: ...presents The aftermath (Aftermath/MCA)
Näst efter Tupac Shakur var årets sensation i hip hop-världen nyheten att Dr Dre lämnar skivbolaget han själv startat, Death Row. Lämnar till exempel en artist som Snoop som han själv skapat, utan att begära ett enda öre och börjar från noll (nåja) med sitt Aftermath-bolag. Förmodligen ska detta första släpp försöka ge världen en ny The Chronic, Dres klassiker från några år sen där som sagt Snoop och andra MC:s som Rage och RBX fick sina genombrott. RBX återfinns också på The aftermath men annars är här en (förutom King T) okänd skara talanger framför Dres produktion, den senare i gammal god suggestiv tjutande mördarstil. Dre är en mycket cool person och trots att det här är varken som Chronic eller Murder was the case behöver ingen gissa att det råder kraftig baksmälla på Death Row.
Anna Björkman
DREAM THEATER: Falling into infintity (Warner)
Progressiv hårdrock tenderar i bland att bli alltför pretentiös och därmed trist. Dream Theater klarar sig ur den fällan genom att hoppa över de musikaliska lapptäckena, de koncentrerar sig i stället på att göra bra låtar . De behöver ju liksom inte visa upp något eftersom det finns där ändå, bandet är fortfaran ett av de mest mavancerade banden i hårdrocksvängen.
Burning my soul, You not me , Take away my pain , Lines in the sand är alla små ljuvliga stycken. Det enda jag vänder mig emot på denna deras tredje cd är att de klämt in lite för många ballader.
Dream Theater ska vara tyngre tycker jag. (97/09/19)
Annika Sundbaum-Melin
DRILL: Drill (Polygram)
Attityd. Det är nog en av de största ingredienserna hos debuterande New York-bandet Drill. De andra är frustration, egensinnighet och musikaliska influenser från såväl metall som grunge som svartrock. Sångerskan Lucia Cifarelli låter ibland som en hårdrockens Alanis Morissette, musiken ibland som någon slags mörk indiemetall. Men den är genomtänkt, och mest av allt låter det bra. Det låter Drill.
Bella Stenberg
DRILLER KILLER: Fuck the world (Osmose)
Driller Killer har nog alltid tyckt sig vara redo att Fuck The World. Nu håller även jag med. Malmöiternas fjärde släpp innehåller både låtarna, ljudet och attityden. Jag är glatt överraskad. (97/05/23)
Bella Stenberg
DR. JOHN: Trippin live (Eagle records)
En gång gjorde jag ett tappert försök att intervjua Dr. John. Ett hopplöst företag. Han halvsov, var nerdrogad och i eländigt skick.
Men här, live på Ronnie Scotts i London, visar Mac Rebennack att han är allt annat än nere för räkning. Träskig New Orleans-rock hela vägen, med en livgivande spelglädje och nerv man knappt hör numera.
Börja här och fortsätt sedan upptäcka en legendarisk musiker. (97/10/10)
Anders Hvidfeldt
THE DROWNERS: Destroyer (Speech/A West Side Fabrication)
Ännu ett norrländskt Teenage Fanclub. Kan se tröttsamt ut på papperet, men Drowners straffar faktiskt alla föregångare. De sitter på melodislingor till och med skottarna själva skulle bli avundsjuka på.
Dessutom heter basisten Jonas Bergqvist. Då kan det aldrig bli annat än briljant.
Per Bjurman
THE DROWNERS: World record player (A West Side Fabrication/MD)
Det börjar snurra för Skellefteås Drowners, aktuella som de är med placeringar på såväl Sommartoppen som Tracks. Och visst, nummer som Fake r&r personality eller Is there something on your mind? visar att det här är ett band som kan skriva klassiskt effektiva refränger. Drowners andra album doftar en del av sentida This Perefect Day, men också av så skilda namn som Eggstone och Dinosaur Jr. Och bland alla snygga gitarrer, tuffa synthslingor och fräna munspel är det lycklig lördagkväll och svartsjuk söndag omvartannat.
Drowners går åt helt rätt håll. (97/07/29)
Håkan Steen
DRU DOWN: Can you feel me(Relativity/Sony)
Dru Down hade för något eller några år sen en hit men den oerhört
underhållande Mack of the year. Nya Can you feel me går på i samma
stil toppade av Drus underbart glatt självgoda stämma. Ni vet, han är av samma skola som Coolio och Jaÿ-Z och precis som de övriga två begåvad med humor, vilket inte är något man gärna annars beskyller hip hopare för (även om alla inte behöver vara Jeru The Damaja).
Jaÿ-Z är visserligen tusen gånger bättre, framför allt är Drus produktion inte av det raffinerade slaget, men man kan nog fortfarande gå med på att Dru är årets mack också i nio sex.
Åtminstone en av dem.
Anna Björkman
DUBLIN FAIR: Jamboree - The album (Stockholm)
Ett äldre Drängarna med keltiska förtecken...
Jag ids inte ens bli förbannad. Bara uppgiven. Sicken hopplös skit.
Per Bjurman
CANDY DULFER: For the love of you (BMG)
Hon är onekligen snyggare än Kenny G., men bara obetydligt roligare att lyssna på. Efter en stund känns den saxonfonspelande holländskan lika outhärdligt utslätad och kletig som sin amerikanska kollega.
Funk - utan sväng. Soul - utan själ. (97/05/23)
Anders Hvidfeldt
NICOLAI DUNGER: Songs wearing clothes (Telegram/Warner)
Han har beskrivits som Sveriges svar på både Tim och Jeff Buckley , och även om den piteåbördige singer-songwritern hellre framhåller akrobater som Robert Fripp och Peter Gabriel när han tillfrågas om ledstjärnor delar han faktiskt vissa kvaliteter med de gudabenådade amerikanerna (far och son).
Han har en röst med omfång och djup, han länkar samman rockens uttryck med jazzens och folkmusikens, och hans lyrik är både intim och stringent.
Det finns dock en betydande skillnad.
Nicolai Dunger skriver bara undantagsvis riktigt bra låtar.
På denna länge emotsedda albumdebut finns en; singelaktuella "1000 rainbows", fullastad med undersköna harmonier, mjukt sväng och emotionell laddning.
Ytterligare några äger ett slags tilltalande poetisk patina , däribland Chet Baker-hyllningen "Tribute to Chet" och lågmälda "Wishpering song", men det finns också direkt tråkiga nummer, avancerade formexpreiment som mynnar ut i ingenting. "Bite your tail" är till exempel rena Marillion.
Vid något enstaka tillfälle tycker jag dessutom att den unge mannen missbrukar sin fina röst. I stället för att förlita sig på dess inneboende kraft och så att säga hålla igen, tar han i så våldsamt att han börjar låta manierad.
Det blev mycket krirtik det där, men missförstå mig rätt:
"Songs wearing clothes" är en synnerligen intressant debut. Den saknar motstycke i Sverige och jag tror att Nicolai Dunger med tiden kan bli hur stor som helst. Men han behöver fler regnbågar att segla på.
Per Bjurman
BOB DYLAN: Time out of mind (Sony)
Sugen på lite dödsångest till jul, kanske? Då kan jag varmt rekommendera Bob Dylans 41:a (!) album - det första med eget, nyskrivet material sedan Under the red sky 1990.
Det är det svartaste det 56-åriga rockhelgonet någonsin fört till torgs, en gastkramande resa rätt in i natten. De elva låtarna handlar nästan uteslutande om döden. Om skräck. Om sorg. Om uppgivenhet. Och, som extra salt i såren, om svåra tvivel på kärleken. Man hjular inte framför stereon, precis. Men lyssna ändå.
Vi har inte med någon melodramatisk konstskolebritt att göra här. Vi har att göra med Bob Dylan, en av 1900-talets största diktare, och han skriver så man tappar andan. Ja, upplevelsen är rent omtumlande.
Svärtan och laddningen i skivans nyckelspår - Standing in the doorway, Tryin to get to heaven, Not dark yet och drygt sexton minuter långa Highlands - får mig faktiskt att tänka på Sven Delblancs Slutord. Insatsen är inte lika hög och potten inte lika stor, den svenske mästerförfattaren skrev faktiskt direkt från dödsbädden, men Zimmerman lyckas i i några sekvenser blottlägga lika skakande insikter om det fullkomligt oacceptabla att vi alla går mot ett stort ingenting. Den sortens sanningar har vi, för att överhuvudtaget kunna leva, lärt oss förtränga, men de här herrarna sliter för några ögonblick bort skygglapparna och låter oss stirra rakt ner i avgrunden. Ohyggligt. Men jag tittar igen. Och igen.
Också det musikaliska anslaget är kärvt. Vilket förvånar. Det är ju Daniel Lanois som producerar. Han brukar operera i vidsträckta rymder, han. Men här finns mest dov, småskitig blues, ledigt framförd av såna som Memphis-legenden Jim Dickinson och Sir Douglas-hjälten Augie Myers. Vid något enstaka tillfälle blir det väl träigt. Som i Til I fell in love with you. Men oftast harmonierar formen rätt perfekt med det tunga innehållet.
Själva låtbyggena är kanske inte lika genomgående tunga, men ändå. Så här starkt har Bob Dylan inte berört sedan tjugotvå år gamla skilsmässoplattan Blood on the tracks. (97/09/26)
Per Bjurman
A
B
C
D
E
F
G
H
I
J
K
L
M
N
O
P
Q
R
S
T
UV
XYZÅÄÖ
Tycker du som recensenterna? Eller har de helt fel?
Vem är din favorit - och ditt hatobjekt?
Skicka dina synpunkter till
Anders Hvidfeldt.
|
|
Aftonbladet på internet distribueras via
|